Бевърли Бартън
Мълвата

Превод от английски: Екатерина Кузманова, 1993

chitanka.info

Пролог

Уейд Камерън се втурна в приемната за спешни случаи на градската болница. Якето му блестеше от капките дъжд, а вълнистата му черна коса беше прилепнала. Огледа изпитателно хората в залата. Погледът му се спря върху познатото лице на Лестър Къмингс от охраната.

— По дяволите! Съжалявам за Мейси. Тази нощ тук е същински ад.

— Къде е тя, Лес? — попита Уейд.

— Качиха ги в операционната. Мейси и кмета Рийд.

Лестър поклати глава:

— Ужасен срам, Уейд.

— Къде е операционната?

Нямаше време за празни приказки. Жена му умираше. Все пак, юридически, тя бе неговата съпруга, макар че от години се бе превърнала в досада за него.

— Вдясно, с асансьора, на втория етаж. И госпожа Рийд е горе — предупреди го Лестър.

Уейд влезе в асансьора и натисна бутона. Облегна се на стената. „Госпожа Рийд? Съпругата на кмета…“ Е, тя живееше в центъра на града. Бе пристигнала по-бързо от него, макар че бе карал като луд стария си камион.

Мъчеше се да си спомни как изглежда тя. Когато асансьорът спря и вратите се отвориха, той я видя. Крачеше напред-назад из чакалнята. Да, сети се. Преди четири години Тайлър Рийд се бе кандидатирал за кмет и се беше възползвал от красотата и очарованието на младата си съпруга. Съмняваше се, че съществува човек в Ривъртън, дори и в целия щат, който да не свързва бившия дебютант от Алабама с Лидия Рийд.

Звукът на затварящите се врати на асансьора го извади от вцепенението. Предполагаше, че е редно да направи нещо, но какво, по дяволите, би могъл да й каже в подобна ситуация? „Съжалявам, че съпругът ви и жена ми са пострадали така зле“, но ако не бяха се оплели в тази незаконна връзка, това не би се случило.

Той тръгна към нея и тя, усетила нечие присъствие, се обърна. Уейд се взря в лешниково зелените й очи. Усети огромна празнина в стомаха си. През последните години я беше виждал веднъж-два пъти, и то отдалеч. Беше забравил колко прекрасна е тя. Устните й се разтвориха, сякаш се канеше да каже нещо, но в този миг се приближи някакъв мъж и постави ръка върху раменете й.

Уейд почувства непреодолимо желание да го избута и да му каже, че ако госпожа Рийд има нужда от утеха, то той може да й я даде. Разтърси глава, мина покрай двамата и влезе в чакалнята.

„Какво, по дяволите, се очаква да направя сега, мислеше си Уейд. Просто да стоя и да чакам. Може би трябва да намеря някой — лекар, сестра, дори някой проклет санитар, който да ми каже какво става с Мейси.“

— Ваш близък ли е в операционната? — Лидия Рийд се приближи.

Уейд я изгледа. Бе облегната на ръката на непознатия.

— Да, съпругата ми.

— А! Вие сте господин Камерън? — В гласа й прозвуча съжаление.

— Да, Уейд Камерън. — Той протегна ръка.

Тя стоеше и го гледаше, като несъзнателно отчиташе колко голяма е ръката му, с мургави дълги окосмени пръсти. Виждаше се, че е силен мъж, но Лидия предположи, че в този миг се чувства слаб и безпомощен като нея.

— Аз съм Глен Харауей, приятел на семейството.

Червенокосият заобиколи Лидия, здрависа се с Уейд и след това я придружи до едно кресло.

— Случилото се тази нощ е повече от това, което Лидия може да понесе.

Уейд огледа изпитателно господин Харауей и се насили да му се усмихне. Облечен безукорно, с етична прическа и подчертан южняшки акцент, този мъж явно имаше желание да бъде нещо повече от семеен приятел за госпожа Рийд.

— Долу ми казаха, че Мейси и Рийд са в операционната. — Уейд говореше на Харауей, но гледаше Лидия.

Погледът й, изпълнен с въпроси и обвинения, срещна неговия. Очите й проблясваха златисти и сенчести под дългите мигли.

— Трябваше да разпишете някакви документи, господин Камерън. Налагаше се да оперират жена ви незабавно.

— Да, шерифът каза, че е зле.

Уейд почувства и негодувание, и симпатия в гласа й. Чудеше се дали не обвинява себе си за изневярата на съпруга си, а него — заради Мейси.

— Сестрата помоли да я уведомим веднага, щом дойдете — каза Харауей. — Сестринската стая е в дъното на залата.

— Благодаря. — Уейд незабавно се отдалечи.

— Изглежда добър човек. — Глен се отпусна на канапето.

— Май не е чак толкова добър, за да задържи интереса на съпругата си. — Лидия прехапа устни в усилието си да спре сълзите, които напираха в очите й. Беше невероятно. Тайлър бе на прага на смъртта, а единственото, за което можеше да мисли, бе връзката му с Мейси Камерън, известната в целия щат лека жена.

— Може да не е вярно.

— Вярно е.

— Майка ми трябваше да си държи устата затворена. Не мога да разбера защо й трябваше да ти пълни главата с онези ужасни подробности, точно преди да тръгнем за болницата. — Глен потупа по рамото Лидия и се помъчи да хване треперещите й ръце.

— Някой трябваше да ми го каже още преди месеци. — Лидия отдръпна ръцете си и се изправи. — Не, преди години. Ти знаеше, нали? Разбира се, че си знаел. Ти си най-добрият му приятел и негов съдружник. — Тя се обърна към Глен, хвана го за реверите на палтото и се втренчи в сините му очи. — От колко време Тайлър ми изневерява и с колко жени?

— Моля те, не ми задавай подобни въпроси. — Глен завъртя глава, за да избегне погледа й.

— Знам, че Мейси Камерън не е била първата, така каза и майка ти.

— По дяволите майка ми! Тя няма право да говори за това. — Глен нервно опипваше възела на вратовръзката си. — Тайлър те обича. Винаги те е обичал, но той не прилича на другите. Той не може да се задоволява само с една жена.

Не би трябвало да приема този факт така болезнено, но се чувстваше наранена. Не беше изненадана. От доста време си даваше сметка, че нещата не вървяха, но съвсем съзнателно избягваше да се задълбочава. Повече от две години се беше преструвала пред себе си и пред Тайлър. Не бе намерила сили да погледне истината в очите. Дори и когато преди около година Тайлър престана да я търси като сексуален партньор, тя се опитваше да убеди сама себе си, че половото влечение естествено намалява с времето.

— Не мисли, че вината е у теб, Лидия. — Глен посегна да я докосне и тя отново се отдръпна. — Ти си най-прекрасната жена! Всеки мъж би се гордял да те притежава.

— Всеки, освен моя съпруг.

— Тайлър се гордее с теб.

Лидия се изсмя. Болезнен смях, който издаваше гнева и огорчението, бушуващи в душата й.

— Исках да имам дете. Споменавал ли ти е някога Тайлър за това?

— Тайлър ще стане страхотен баща някой ден. Почакай и ще видиш. — Глен нервно потъркваше ръце. — Трябва да проумееш, че всички други жени не означават нищо за него.

— Както и аз… — Тя завъртя глава недоверчиво и се взря в очите му.

— Разбери, Лидия, има мъже, които… Е добре, които харесват определени неща. Неща, които не очакват, че техните съпруги ще…

Високият й смях изпълни тишината на залата. Глен я изгледа шокиран.

— Господи, Лидия, какво ти става? — Той отново се опита да я прегърне, но тя отблъсна ръцете му.

— Остави ме сама. Всичко е наред. — Смехът й замря.

— Моля те, седни и се опитай да се успокоиш. Искаш ли кафе?

— Да, благодаря.

В този миг осъзна, че би приела всяко нещо, стига да можеше да се освободи от присъствието на Глен и от несъстоятелната защита, с която се опитваше да оправдае постъпките на Тайлър.

Уейд Камерън видя Глен да влиза в асансьора, преди да беше стигнал до чакалнята. Не възнамеряваше да се връща там, но когато минаваше, дочу спора им. Спря и се заслуша. Истеричният й смях смрази кръвта му. Добре знаеше как се чувства Лидия — обладана от болка и гняв, които можеха да предизвикат у нея срив всеки момент. Точно като него преди време! Но неговите рани отдавна бяха зараснали. Обичта му към Мейси се изпари веднага след женитбата им, когато откри, че го бе излъгала, че е бременна. Последните съмнения относно брака им изчезнаха в деня, в който я намери в обора с един от наемните работници.

Сега, седем години след като беше приел Мейси Уигън за своя съпруга, искаше да се раздели с нея, но никога не бе пожелавал смъртта й.

Когато намери сестринската стая и им каза кой е, те му пъхнаха в ръцете документите, които трябваше да подпише. След по-малко от две минути се появи лекарят, който му съобщи, че Мейси е починала по време на операцията.

Заболя го, въпреки че не я беше обичал. От години бе превърнала живота му в ад. Би трябвало да изпитва облекчение, а не гняв, безсилие и печал. Мейси беше лоша, но не и зла, беше егоист, но не беше жестока. Трябва да е била много нещастна, за да потърси утеха в безразборния секс.

Уейд се чудеше как ще каже на дъщеря си, че майка й е мъртва. Макар че Мейси не бе се престаравала никога в изпълнението на майчинските си задължения, Моли я обичаше.

Уейд стоеше в чакалнята и се взираше в Лидия.

Тя беше кръстосала ръце на гърдите си, зареяла поглед някъде из градината. Искаше му се да се опита да я успокои, преди да си тръгне.

Усетила присъствието му, тя бавно се обърна. Лицето й бе тъжно, но очите сухи. Би могло да се каже, че е преодоляла напора на чувствата си. Уейд се опита да проговори, но не можа. Сякаш несъзнателно реагира на молбата, стаена в погледа й.

Господи! Колко беше красива. С изящна конструкция. Стройното й тяло разцъфтяваше в пищни извивки над тънката талия. Златистокафявата й коса се спускаше до раменете. Уейд не можеше да проумее защо Тайлър Рийд й бе изневерявал.

— Намерихте ли сестринската стая? — Тя избягваше погледа му. Не можеше да понесе да види стаената му болка и ужас.

— Да.

— Още нищо не знаем. — Тя закрачи нервно, поглеждайки ту часовника, ту чакалнята, само и само да избегне напрегнатия му взор. — Глен слезе долу за кафе.

„Защо той не казва нищо“, питаше се Лидия. Стоеше изправен до вратата и я гледаше. Не можеше да разбере какво в поведението му я обърква, макар да бе очевидно, че изпитва състрадание. Глен се бе опитал да я успокои по най-лошия възможен начин, оправдавайки изневярата на Тайлър. Скоро целият град щеше да научи за връзката на Мейси Камерън с Тайлър Рийд, ако вече не им бе известна. Само мисълта за злословията я изпълваше с ужас и вледеняваше кръвта й.

Съжаляваше ли я Уейд Камерън? Затова ли я гледаше така странно? Е, добре, нямаше нужда да пилее чувствата си, след като и той самият бе в същото положение. Или не?

— Моля, престанете да ме гледате така!

— Как ви гледам? — попита Уейд недоумяващо. Нали споделяше ужаса, който преживяваше и тя.

— Не ми е нужно съжалението ви. Пазете го за себе си.

— Престанах да се самосъжалявам преди много години. Направих грешка, като се ожених за Мейси, но платих скъпо и прескъпо за това. А на вас ви предстои да плащате тепърва.

— Да плащам? — Нима се осмеляваше да я обвини, че бракът й с Тайлър е бил грешка?!

— Вашият брак не е моя работа, но смятам, че…

— Прав сте, господин Камерън, моят брак не е ваша работа.

— Съжалявам. — Той се обърна и си тръгна. В същия миг от операционната излезе един лекар.

— Лидия! — Лекарят мина покрай Уейд и протегна ръце към Лидия.

— Бил, как е той? Ще се оправи ли?

— Лидия, скъпа…

— Не, не…

— Направихме всичко възможно, но напразно. Съжалявам.

Докато слизаше надолу, Уейд сякаш усещаше болката, която я завладява. Искаше да отиде при нея, да вземе ръцете й в своите и да й каже, че всичко ще мине. Но не можеше. Нямаше право да я докосва. Беше чужд човек. Но скръбта не му попречи да пожелае вдовицата на Тайлър Рийд.

Първа глава

„Та това е Уейд!“, Лидия погледна стреснато едрия мъж с избелели джинси и шапка стетсън. „Какво ли прави тук?“

Тя се шмугна зад гъстата бостънска папрат, провесена от тавана, в магазина на Клемънт. Сърцето й заби лудо, докато се оглеждаше за скривалище.

През двата месеца, последвали смъртта на Тайлър, никой не бе споменавал за Камерън. И през деня и през нощта роднините й бяха около нея, като тактично избягваха темата за странните обстоятелства, свързани със смъртта на съпруга й.

Естествено, Глен и Елоиз Харауей ги направиха публично достояние. И целият град се беше извървял да й поднесе цветя. Заливаха я със съчувствието си. Избягваха да споменават името на Мейси Камерън или факта, че е загинала заедно с Тайлър Рийд.

След ужасната нощ тя често се улавяше, че мисли за Уейд. Твърде често. За щастие се движеха в различни кръгове. И макар че до този миг й се бе отдавало да избягва случайни срещи, днес щеше да застане лице в лице с него.

Лидия надникна между папратовите вейки. Уейд разговаряше с някакъв мъж с брада. Грозен белег обезобразяваше лявата страна на челото и шията му, но по приликата между двамата тя безпогрешно разбра, че са братя.

— Като привърша тук, ще намина до Луис да пийна една бира — каза Уейд.

— И ние с Таня ще се отбием по-късно. Тя отскочи до магазина на Билингс. Търси си официален тоалет.

Братът на Уейд понечи да тръгне, но Уейд го спря с ръка.

— Какво има, Брит?

— Нищо. Всичко е наред. Имаш си собствени проблеми, не се занимавай с мен.

Лидия се почувства неловко, че е станала неволен свидетел на разговора им. От двете страни се виеха редици от летни цветя, готови за засаждане. Ако знаеше, че ще види Уейд в магазина, би изчакала някой друг ден. Не беше чак толкова спешно точно днес да получи поръчаните розови храсти.

Улисана в мисли как да се изплъзне от срещата, тя не чу, че се бе приближил до нея.

— Здравейте!

Лидия се стресна. Полагайки усилия да прикрие треперенето на ръцете си, тя бавно обърна лице.

— Здравейте, господин Камерън.

Стомахът й се сви. Зави й се свят. Беше същият, какъвто си го спомняше при срещата в болницата. Особената мъжественост на Уейд я привличаше по странен начин.

— Не съм предполагал, че мога да ви срещна тук. — Той я наблюдаваше внимателно. Червенината по лицето й и блесналите й очи издаваха смущението, което чувстваше.

— И защо?

— Ами мислех, че имате градинар. — Очите му изглеждаха черни като косата.

— Ние имаме градинар, но той не се докосва до розите ми. — Лидия пое дълбоко дъх, опитвайки да се овладее. Задушаваше я силното ухание на пръст и цъфтящи цветя, смесено с цитрусов аромат.

— Аз… Дойдох да си взема поръчания розов храст. Клайд ми препоръча Тропикана.

— Тропикана? — Уейд я наблюдаваше. Колко изящна бе Лидия, с бледа кожа и фини кости!

— Това е особена роза, червено-оранжева. — Искаше й се да прекрати разговора и да си тръгне. Присъствието му я смущаваше повече, отколкото би желала.

— Бихте се разбирали добре с майка ми — засмя се Уейд, представяйки си каква невероятна компания би се получила.

— Така ли?

— Тя има златни ръце. Каквото посади, се захваща.

Стояха и се взираха един в друг. Неколцина от посетителите на магазина им хвърлиха любопитни погледи. Откъм другия край на завесата от папрат Лидия дочу женски гласове.

— Не е ли това Камерън? — питаше сивокоса дебелана на почтена възраст. — Та той разговаря с Лидия. Виж ти!

— Какво толкова имат да си говорят? — просъска другата жена.

— Сигурно обсъждат онази нощ.

— Шшт. Нали не искаш да те чуят?

Лидия почервеня. Пожела да потъне вдън земя.

— Ще намина до Луис да изпия чаша бира. — Уейд се опитваше да отклони вниманието й от дочутия разговор. — Защо не дойдете с мен да пийнете един чай?

Да отиде с него? Да, точно това искаше да направи. Нямаше основание, но дълбоко в себе си бе уверена, че той бе единственият човек, който е в състояние да разбере преживяния ужас през последните два месеца. Донякъде се боеше от Уейд Камерън, но в същото време подсъзнателно копнееше за ласките му.

— Аз… Не знам дали бих могла. — Тя почти заекваше, разкъсвана между желанието да запази репутацията си или да отиде с Уейд.

— Да вървим. — Той понечи да я докосне, но не посмя. — Става горещо, пък и има твърде много хора.

— Предполагам, че бих могла да дойда.

— Ще вземете ли розовия храст или ще се върнете по-късно?

— Ще мина по-късно.

Лидия се обърна и тръгна. Следвайки я, Уейд кимна на двете матрони, застинали с отворени уста.

— Приятен ден, госпожи!

— Как си, Лидия? — Лидия ускори крачка в желанието си да избяга от любопитните погледи и клюките.

— Днес времето е прекрасно — каза другата жена с дяволито изражение на лицето.

Уейд сложи ръка на гърба й и усети как тя се напрегна. Излязоха и спряха на тротоара пред магазина. Блестящо, юнското слънце грееше над сънливото градче, разположено на брега на Мисисипи. Не полъхваше ветрец и горещината бе непоносима. Докато вървяха към бара на Луис и двамата мълчаха. Уейд не можеше да си наложи да отмести ръката си от рамото й, а и тя не желаеше това.

Градските жители гледаха учудени как вдовицата на кмета и Уейд Камерън влизат заедно в бара. Лидия се измъчваше от любопитните погледи и не вдигаше очи.

Барът на Луис приличаше на дупка. Мебелировката се състоеше от дълъг плот, около който бяха наредени въртящи се столчета. Имаше и пет сепарета, две от които гледаха към витрината. Уейд въведе Лидия в едно от тях, за да я защити от погледите на посетителите и минувачите. Свали шапката си и седна срещу нея. Веднага дотича едно момче.

— Здравей, Уейд. Какво да бъде за теб? А за дамата?

— Чай? — попита Уейд, не пропускайки да забележи, че Лидия е забила поглед в ръцете си. Тя вдигна глава и каза:

— Чай с лимон, без захар — и мило се усмихна.

— Чай, лед и бира, моля. — Момчето надраска поръчката и изчезна.

Старинен грамофон, поставен в ъгъла, привлече вниманието на Лидия. Носеха се звуците на стара песен на Еди Арнълд. Макар че живееше в Ривъртън от четири години, не беше стъпвала в бара на Луис. Оглеждайки обстановката, тя констатира, че е направо свърталище.

— Как сте? — Гласът на Уейд беше нисък и дълбок, а очите му — приковани в жената, чието присъствие му се струваше сън.

— Не е лесно. — „Меко казано“, помисли си Лидия. — Всички са твърде внимателни. Сякаш неизречената истина не би могла да ме нарани.

— Това я прави още по-жестока, нали?

— Да. — Изглежда, че той бе единственият човек, който я разбираше. Никой не можеше да я предпази от мълвата. Съпругът й бе загинал в една нелепа катастрофа заедно с поредната си любовница. Тайлър Додсън Рийд, златното момче на Мисисипи, се бе отправил към Вечните ловни полета млад, едва на тридесет и една години. След себе си бе оставил съпругата си, смутена и объркана, неуверена за съдбата си и съсипвана от чувството за безнадеждност.

— Ще ми повярвате ли, ако ви кажа, че след време няма да обръщате внимание на сплетните? Е, винаги ще се намери по някой глупак да подхвърли нещичко…

Най-страшният проблем, който го тревожеше, бе съкрушеното сърце на Моли. Макар че Мейси никога не бе била майка на място, тя обичаше детето си. А Моли винаги бе таила надеждата, че някой ден ще стане чудо и Мейси ще се превърне в бленуваната от нея майка.

— Сигурна съм, че е така.

Лидия подскочи при появата на келнера. Уейд не можеше да не забележи колко е напрегната. Не можеше да разбере дали причината бе свързана с неговото присъствие, или с обстановката. А може би се дължеше на нервен срив? „Най-вероятно е комбинация — от всичко по малко“, реши той.

— Вижте, моят брак беше приключил още преди години, но и за мен е трудно да приема, че Мейси я няма вече. Никога не съм я обичал, но скърбя за нея.

Лидия отвори широко очи, изненадана от бруталната му откровеност.

— Тя беше майка на детето ми. — Той сякаш искаше да се оправдае.

Лидия поклати глава и взе чашата. Ръката й леко трепереше.

— Аз не знаех, че Тайлър ми е изневерявал.

— Дори не сте подозирала?

— Не си позволявах да мисля за това.

Макар че напоследък бракът й беше доста далеч от представата за идеалното и тя често беше изпитвала горчиви предчувствия за края му, Лидия преживя неприятни мигове, когато й се наложи да приеме факта, че животът й като съпруга бе приключил. Четири години тя бе посвещавала силите си да помага на мъжа, който щеше да управлява щата. Бе зарязала собствената си кариера като специалист по вътрешна архитектура, когато напусна Бирмингам, за да се омъжи за Тайлър. Бе се отдала на благотворителност, стана доброволен сътрудник в болницата, член на училищното и на църковното настоятелство, както и на различни клубове и дружества.

Уейд сръбна глътка от студената бира, завладян от желанието да я прегърне. Би искал да й каже нещо хубаво, което да й достави удоволствие. Да й каже, че вероятно Мейси е била подстрекател на случилото се между нея и Тайлър Рийд. Но не беше редно да злослови за жена, която вече не бе между живите и не би могла да се защити.

Лидия кръстоса крака и отпусна ръце в скута си.

— Трябва да е било ужасно за момиченцето ви да загуби майка си.

— Тя е силно дете, но уви, страда силно от загубата.

— Съжалявам…

— Мейси не беше добра майка, но Моли я обичаше. Жена ми никога не е искала да има дете. Пожела да роди Моли, само за да се обеси на врата ми. — „Дали суровата истина не звучи цинично?“, попита се Уейд.

— Все пак трябва да е обичала собственото си дете. — Лидия беше мечтала за свое бебе, но в този миг се почувства доволна, че не е родила дете на Тайлър Рийд.

— Вижте, всички в околността знаеха, че Мейси и аз не живеем като мъж и жена от години, откакто Моли беше бебе… Почти шест години.

— Защо не се разведохте?

— Не можех да поема риска да загубя Моли, нито пък ми се искаше да дам част от фермата на Мейси.

— И така, всеки от вас си имаше свой живот? — Лидия се опитваше да разбере дали техният брак е бил от така наречените модерни, „свободни“ бракове.

— Престанахме да живеем заедно, от мига, в който открих, че ми изневерява с всеки срещнат. Не съм мъж, склонен да дели съпругата си с други мъже. Уверявам ви, никога не ще допусна друга жена да ме постави в подобна ситуация.

— Знаехте ли за Тайлър и Мейси?

Уейд стрелна с поглед нервното потръпване на устните й. Изпита непреодолимо желание да я грабне в прегръдките си и да я целуне. Да я целува дълго, докато открие истинската й същност и страстта, прикрита зад хладната външност.

— Да, знаех. Много хора го знаеха.

— И това не ви засягаше? — В очите на Лидия проблеснаха зелени пламъчета.

— Не се интересувах какво прави Мейси. Много преди да се захване със съпруга ви, тя беше унищожила гордостта ми.

Лидия въздъхна тихичко. Дълбочината на болката, концентрирана в този звук порази Уейд.

— Съжалявам. До известна степен и аз се чувствам виновен. — Уейд взе ръцете й в своите.

Тя го погледна и сякаш потъна в топлината, която струеше от очите му.

— Не, за нищо не сте виновен. Ако въобще има някой виновен, то това съм аз. Не бях достатъчно… Достатъчно жена за съпруга ми.

— Тайлър Рийд трябва да е бил глупак. Мъже като него… — Уейд замълча внезапно, чувайки въздишката, отронила се от устните й. — Съжалявам, нямах право да казвам това.

— Разделени сме от особен начин, нали? — Лидия бе поразена от усещането за сигурност, което изпитваше за първи път, независимо че много хора бяха положили напразни усилия да я утешават.

— Да, така е. — Той пусна ръцете й със съзнанието, че ако продължи да я докосва, ще я грабне в прегръдките си. Не можеше да си позволи да загуби контрол над себе си, да я притесни или да й причини нова болка.

— Целият град говори, знаете. — Тя посегна към чашата и я закачи.

Уейд я хвана, преди да се бе разляла. Само няколко парченца лед се разлетяха по повърхността на масата.

— Твърде много ви засяга мнението на хората, нали? — Тя беше съвършено различна от Мейси, която не даваше и пукната пара за околните.

— Да, засяга ме — призна Лидия, спомняйки си безбройните случаи, когато майка й я беше порицавала с думите: „А какво ще кажат хората?“.

— Действията на съпругата на кмета са винаги в центъра на вниманието. Разглеждат ви през увеличително стъкло, нали?

— Тайлър бе много способен. От партията бяха замислили да го предложат за губернатор на щата за следващия мандат.

— Губернатор! Да, май чувах за това.

— Беше само на тридесет и една.

— Мейси беше на двадесет и седем.

„Искам да ме прегърнеш“ — казваха мълчаливо очите й, изпълнени с копнеж. Безкрайните, болезнени шейсет дни и нощи се завъртяха като в калейдоскоп пред очите й. Никой не бе в състояние да й помогне. Страданието нямаше край.

— Съжалявам, че всичко това трябваше да се случи — каза тя. — Мъчно ми е за дъщеря ви.

Трябваше да се отдръпне незабавно или щеше да започне да се държи като глупак. Струваше му се, че са минали векове от времето, когато за последен път бе пожелавал някоя жена така, както Лидия. По дяволите!

— Добре ли сте? — попита го тя. — Какво не е наред?

— А, ето го брат ми. — Уейд въздъхна с облекчение, след като бе ровил напразно из ума си да измисли извинение за поведението си. — Предполагам, че е готов. Ще натоварим стоката и ще потегляме към дома.

Той изгълта набързо останалата в чашата му бира, изправи се и си взе шапката. Лидия се усмихна. Не й се искаше да се разделят. Съзнаваше, че са твърде далеч един от друг. Душата на този силен мъж беше по детски чиста. Разбираше я както никой друг, защото вече познаваше мъката, която я разпъваше всеки ден.

— Ще се върна с вас и ще си взема розите. — Лидия също стана.

— Таня отиде до църквата, за да се види с преподобния Чарлз. Да товарим и да вървим да я вземем — каза Брит, като приближи до тях.

— Това е брат ми Брит — представи го Уейд на Лидия. — Страхувам се, че усилията на мама да го научи на добри обноски, са безрезултатни.

Младият мъж се намръщи, пое дълбоко дъх и каза:

— Извинете, госпожо.

За първи път Лидия срещаше толкова суров мъж. Причината не бе в обезобразеното му лице, нито в деформираната му лява ръка. Излъчваше животинска сила, която накара Лидия да се отдръпне инстинктивно.

— Приятно ми е да се запозная с вас.

Уейд плати сметката и заобиколи Лидия, без да я докосва. Пътят им обратно до магазина предизвика интереса на местните жители. Неколцина надничаха през прозорците на магазините. Лидия се преструваше, че не съзнава, че триото е обект на хорското любопитство, но въздъхна с облекчение в мига, в който прекрачи прага на магазина.

— Съжалявам — каза Уейд.

— Какво друго очаквахте вие двамата, парадирайки по улиците, така че да ви види целият град? — обвини ги Брит.

— Млъкни! — просъска Уейд.

Лидия пребледня. Зави й се свят. Уейд я прихвана.

— Той има право — каза тя. — През последните два месеца Тайлър и Мейси бяха в центъра на вниманието. Изглежда сега е наш ред.

Тя понечи да се отдалечи, но Уейд стисна настоятелно рамото й.

— Лидия…

— Трябва да вървя. Ние… Ние не бива… Не трябва да се срещаме отново — каза тя и се сбогува.

— Да, знам… — Уейд се обърна към брат си: — Да товарим и да отиваме за Таня. Мама ще е готова с вечерята, докато стигнем у дома.

Втора глава

Лидия дълго обмисля поведението си. Вече втора седмица се терзаеше. Искаше й се да се довери на инстинкта си и да потърси Уейд Камерън, но се боеше от последствията.

След срещата в магазина познатите и приятелите й нееднократно я бяха предупреждавали, че ако се вижда с него, ще си навлече неприятности. Всички я подразниха, но едно обаждане я разстрои дълбоко. Гласът от другия край на линията звучеше глухо и неразбираемо. Категорично я предупреди да стои далеч от Уейд Камерън.

Цели шестнадесет дни Лидия живя със спомена за срещата, за всяка дума и всеки жест на Уейд. Два пъти се обажда на майка си в Хюстън. Три пъти прие поканата да гостува на Глен Харауей и майка му.

Никой не бе в състояние да разбере ужасния проблем, който я тормозеше, въпросите, на които не намираше отговор. Само един човек можеше да й каже истината за Тайлър и Мейси. Той беше и най-достоверният източник на информация за нея.

Сигурна беше, че Тайлър и Мейси са били любовници. Местните власти набързо бяха потулили факта, че и шофьорът, и пътничката са били пияни. Даваше си сметка, че не бива да се занимава със случилото се с такова маниакално усърдие и все пак оставаха въпросите — кога, къде и най-страшният въпрос — защо. Бе направила всичко, което е по силите й, за да бъде добра съпруга и помощник на Тайлър. Бе му прощавала самолюбието и арогантното му поведение. Въпреки неодобрението си, го бе приела такъв, какъвто бе.

Лидия паркира своето БМВ на малък паркинг пред двуетажна къща. Излезе от колата, застинала за миг в нерешителност. Пое дълбоко дъх при спомена за страха, който я бе обзел при мисълта, че би могъл да й откаже да се срещнат. Преди да стигне до верандата, тя забеляза тъмнокосо, босоного дете. В тялото приличаше на момче и само подчертано женствените черти на лицето издаваха, че е момиче. Бе облечено в износени, отрязани до коляното кадифени панталони и бяла фланелка. Късо подстриганата му коса се завиваше в немирни къдрици. Детето я съзря, усмихна се и каза:

— Здравейте! При баба ли идвате?

Сърцето на Лидия замря. Очите на детето й бяха познати! Това със сигурност бе Моли Камерън.

— Всъщност идвам при баща ти.

— Той е в птицефермата. Знае ли, че ще идвате?

— Ами… Не. Как мислиш, дали ще ми отдели малко време?

— О, да. Искате ли да ви заведа до там?

Голямо рунтаво куче въртеше опашка и подскачаше нагоре-надолу по стъпалата, водещи към верандата.

— И ти можеш да дойдеш, Рина, но внимавай много. Баба каза, че трябва да се грижим за теб, докато се родят кученцата.

Лидия разбра, че дебелото куче беше бременно и очевидно на Моли й харесваше да играе ролята на майка-съветник.

— Рина ли се казва?

— Да — засмя се Моли. — Тя е смесица от различни породи. Татко казва, че прилича на мече.

И Лидия се засмя, впечатлена от приятелското и безкрайно мило държание на дъщерята на Уейд.

— И на мен ми прилича на плюшено мече.

— Можете да я погалите — каза Моли. — Тя ви хареса.

— Никога не съм имала куче. — Лидия се наведе и погали Рина. — Рина твоя ли е?

— Да, както и Рохайд.

— Кой е Рохайд?

— Съпругът на Рина. Бащата на кученцата.

— И той ли е смесица от това-онова?

— Не, той е коли. По-рано принадлежеше на леля Таня. Мисля, че Рохайд е подарък от първия й съпруг.

— Моли Камерън! — Откъм верандата долетя гърленият глас на ниска пълничка жена. Носеше джинси, дълга бяла престилка и блуза на ярки розови точки.

— Бабо, тази дама е дошла при татко. — Моли подскочи и изтича до верандата.

Лидия се отправи към стълбите и се смрази под студения поглед на Рути Камерън.

— Добър ден, госпожо Камерън. Аз съм… Аз съм Лидия Рийд.

— Знам коя сте — отсече Рути и пристъпи напред.

— Трябва да я заведа до птицефермата — каза Моли.

— Не мисля, че госпожа Рийд би желала да ходи дотам. — Рути внимателно оглеждаше Лидия. — Ти изтичай и кажи на баща си, че има гости.

— Влезте!

— И тук ми е добре, благодаря. — Лидия се изкачи бавно на верандата, изчака госпожа Камерън да седне, а след това се настани в един стол-люлка. Чувстваше се неудобно.

— Наистина съжалявам за съпруга ви. Трудно е за сама жена. Когато умря Хайт, Уейд беше на шестнадесет. Останах с четири деца на ръце, Брит беше на четиринадесет, а момичетата на девет и единадесет.

— Как се справихте? — Лидия не можеше да си представи какво би правила, ако трябваше да се грижи за четири деца.

— Уейд пое товара върху плещите си.

— Надявам се, че нямате нищо против присъствието ми? По странно стечение на обстоятелствата със сина ви се озовахме в едно и също положение. Има някои неща, които бих искала да обсъдя с него и за които не бих могла да разговарям с друг.

— Не е моя работа защо сте тук.

— Уверявам ви, че няма да му причиня неприятности.

— Вярвам ви.

— Имам нужда да поговоря с него, за да разбера причината за изневярата на съпруга ми. — Думите сякаш сами се изплъзнаха от устата й.

— О, господи, това е нещо, което въобще не можете да разберете. Просто някои мъже изневеряват, а други — не. Това е в природата им. Сигурно си мислите, че причината се крие у вас? Грешите.

Сълзи изпълниха очите на Лидия. Тя стисна зъби, за да не заплаче. Рути я беше улучила точно в раната.

— Добър ден, госпожо Рийд! — поздрави Уейд Камерън, приближавайки се към верандата. Спря на няколко крачки и прикова поглед в Лидия. Панталоните му бяха избелели и прашни. Беше леко брадясал и лицето му изглеждаше сурово. Но скоро никой не я беше поглеждал така радостно.

— Здравейте, господин Камерън! — Лидия се изправи, но почувствала внезапна слабост, се опря на облегалката на стола. — Бих искала да ми отделите няколко минути. Има нещо, което трябва да ви попитам.

— Хайде, Моли. — Рути тежко се изправи. — Ела да ми помогнеш да приготвим пай с праскови за вечеря. Реколтата от праскови тази година е богата, госпожо Рийд. Отбийте се в кухнята, преди да си тръгнете и ще ви дам цяла кошница плодове — усмихна се тя на Лидия.

— Благодаря. — Лидия не бе срещала толкова непосредствен и прям човек. Допадаше й. Имаше нещо у нея, което й напомняше за баба й Милнър, въпреки че тя бе светска жена.

Безкрайно дълго Лидия и Уейд стояха и се взираха един в друг. Фермата беше отдалечена от града. Декари земя я деляха от най-близкия съсед. Беше тихо. Във въздуха се носеше уханието на земята и растенията. Слънцето се плъзгаше на запад, но щеше да грее още няколко часа до залеза.

Уейд беше тичал през целия път до къщата, оставяйки брат си в птицефермата да го проклина и да го нарича глупак. Предупреди го да стои далеч от Лидия, предричайки мрачно, че тя ще му донесе повече скръб и от Мейси.

— Тук ли да останем или да влезем вътре? — Уейд избърса ръцете си в панталоните.

— Няма значение. — Очевидно бе прекъснала работата му.

— Тук е толкова горещо, колкото и вътре. Освен ако не искате да отидем при мама и Моли в кухнята. Там има климатична инсталация.

— Няма значение къде ще говорим, стига да бъдем насаме. — Би желала да я погледне, така че да добие макар и бегла представа за чувствата му.

„По дяволите, мислеше си Уейд, защо е толкова хубава! Така хладна и ведра в този ужасно горещ ден. Така чиста и свежа, сякаш току-що е излязла от банята. Господи, ухае на цветя!“ — изтънченият аромат на парфюма й го опияняваше.

— Можем да отидем до извора — посочи с глава на юг. — По това време там няма никой. Това е най-усамотеното място в цялата ферма.

Тръгнаха. С крайчеца на очите си той оглеждаше внимателно стройното й красиво тяло, облечено в червен костюм без ръкави. Единственото й украшение бе кожен колан, който съответстваше на цвета на сандалите й.

Докато вървяха към задната част на къщата, Лидия забеляза, че фасадата се нуждае от боя, а сградата — от някои дребни поправки. Не можеше да определи с точност времето, когато е била построена, но съдейки по викторианския стил, със сигурност би могла да твърди, че това е станало през миналото столетие. Беше огромна, двуетажна, със стръмен покрив, под който вероятно се криеше огромна мансарда. Веранда обикаляше къщата от две страни.

— Това е чудесна стара къща — отбеляза Лидия, вървейки редом с Уейд, без да го поглежда.

— Строена е от прадядо ми. На това място и преди е имало голяма къща, която изгоряла.

Вървяха и мълчаха. Плътни бели облаци покриха синевата на небето на изток, но слънчевите лъчи продължаваха да озаряват полята, засети с пшеница и соя. Колкото повече се отдалечаваха по прашната пътека, толкова по-буйна беше растителността и толкова по-нагъсто дърветата. Внезапно Лидия съзря поляна, в средата на която имаше малко езеро. Впечатлиха я прохладата, спокойствието и тишината.

— Красиво е.

— Водата не е достатъчно дълбока за плуване, но когато бяхме деца, често играехме тук. — Той се наведе и вдигна счупено клонче.

— Благодарна съм ви, че ми отделихте от времето си, за да разговаряте с мен. — Тя протегна ръка и го докосна. Стъписа се, когато той инстинктивно отскочи назад. — Съжалявам. Нещо лошо ли направих?

— Не — измърмори той и нервно закъса листа от клонката.

— Навярно не биваше да идвам тук. — Лидия погледна нагоре и притвори очи, за да ги предпази от блестящите лъчи, опитвайки се да прикрие болката, която изпитваше.

— Защо дойдохте? — Уейд хвърли клонката на земята.

Това не беше начинът, по който си бе представяла, че ще се развият нещата. Беше толкова уверена, че веднага ще я разбере, ще я успокои и ще отговори на всичките й въпроси.

— Съжалявам, че ви обезпокоих.

Преди да успее да направи крачка, Уейд я прегърна така внезапно, че й се зави свят. Съзря ярост в очите му и изпита безпокойство.

— Не си тръгвай! — прошепна той.

Напрежението на тялото му беше осезателно. Забелязваше се и пулсиращата вена на гърлото му. Той отпусна прегръдката си, но продължи да държи ръцете й.

— Очевидно моето присъствие е нежелано тук.

— Госпожо, бедата е в това, че аз желая да бъдете с мен.

Лидия не знаеше какво да каже и се отдръпна. Покри лицето си с длани, като полагаше отчаяни усилия да не избухне в плач.

— Какво искате от мен? — Той притвори очи и стисна зъби, молейки се отчаяно да успее да преодолее желанието си да я прегърне и да я повали на тревата.

— Искам да разбера защо Тайлър ми изневеряваше. Трябва да науча защо се бе забъркал точно със съпругата ви.

— И смятате, че аз знам отговора? Ако знаех отговора, бих написал цяла книга за това и щях да стана богат.

— Майка ви каза, че никога няма да разбера. Тя каза още, че някои хора изневеряват, а други — не.

— Да, това е точно в нейния стил. Прост отговор на заплетен въпрос.

— Как издържахте толкова време, като знаехте, че съпругата ви ви изневерява непрестанно? Как, за бога, успявахте да преодолеете мисълта, че тя е с този или онзи?

Не биваше да плаче. Не беше проляла и една сълза от деня на смъртта на Тайлър и нямаше намерение да изпада в подобна слабост пред Уейд Камерън, който не тъгуваше особено за загубата на съпругата си.

— В началото исках да я убия! — Не можеше да погледне Лидия, не искаше да вижда страданието в очите й. — А след това не чувствах нищо. Не ме бе грижа нито какво прави, нито с кого.

— Уейд!

— Доста време мина, преди да преодолея болката, която ми причиняваха подигравките на другите мъже.

— Имаше ли нещо изключително в Мейси, нещо, което я правеше привлекателна?

Уейд беше учуден, че образована и възпитана дама като Лидия не би могла да разбира същността на подобни отношенията.

— Да, имаше. Беше достъпна за всички.

— Само толкова? — Лидия изглеждаше объркана, сякаш не схващаше смисъла на казаното.

— Сигурно искате да ви кажа, че Мейси е преследвала съпруга ви? Най-вероятно е така. Човек, богат и преуспяващ като Тайлър, е бил предизвикателство за Мейси.

— Тя не е била първата.

— Разбира се, че не е била. И не би била и последната.

Лидия притисна с ръце ушите си, сякаш не искаше да чуе истината, която все още не бе готова да приеме.

— Защо аз не му бях достатъчна? Защо? Защо?

С внезапно движение Уейд я хвана и притегли до себе си треперещото й тяло. Повече от всичко друго би желал да можеше да й отговори. Нямаше представа защо Тайлър Рийд й бе изневерявал. Майка му се бе оказала най-близо до истината. Уейд вдигна лицето на Лидия и я погледна в очите.

— Трябва да разбереш, че ти нямаш никаква вина. Повярвай ми, всеки мъж би се дуелирал за правото да те обича.

— О… — Думите му подействаха като балсам за наранената й душа. Нищо друго не би я впечатлило толкова, нито би я уплашило така. До този миг мисълта за друг мъж дори не бе минавала през ума й. Внезапно пожела Уейд. Представата за тях двамата, прегърнати и голи, с тела преплетени върху тревата, изпълни въображението й.

Той прочете желанието в очите й. По дяволите! И той я желаеше. Пусна лицето й и плъзна едната си ръка по гърба й. С другата изви главата й и впи устни в нейните. Тя замря за миг, а след това бурно отвърна на целувката му.

Господи! Беше прекрасна. Дива, гореща… Докосна гърдите й.

Лидия започна да се извива в ръцете му, опитвайки се да се освободи от прегръдката му. Потънал в омаята на чувствата и желанията си, Уейд с известно закъснение разбра, че тя иска да го спре. Пусна я. Очите й го гледаха с уплаха.

— Всичко е наред, Лидия. Всичко е наред. — Той протегна ръка към нея, но тя отстъпи назад.

— Не. Не е. Това бе грешка. Нямаме право. Никакво право…

— Аз съм виновен. Загубих контрол над себе си. — Искаше да я успокои, да я люби, да й докаже, че е желана.

— Аз… Аз никога повече няма да ви обезпокоя. — Докато говореше, Лидия тръгна и го погледна през рамо. — И вие няма да ме търсите, нали?

— Да.

По дяволите! Никога не бе пожелавал друга така, а тя го молеше да не се виждат повече.

Лидия побягна по прашната пътека, желаейки да се отдалечи от мъжа, който я бе изкушил.

Бе длъжна да предотврати възможността да се срещнат отново. Единственото, което можеха да си дадат един другиму, беше болка и тъга. А Бог й бе свидетел — и двамата бяха страдали достатъчно.

Трета глава

Този ден в Ривъртън честваха Деня на основателите. Веселбата беше в разгара си, когато Уейд и семейството му се появиха там. Той нямаше желание да отива, но Моли бе настояла. Бе уверен, че ще срещне Лидия. Нямаше съмнение, че ще я открие на почетно място сред официалните лица, докато новият кмет Глен Харауей произнася приветственото си слово. Със закъснението си Уейд целеше да пропусне поне тази част от представлението.

От тълпите, прииждащи към площада, той разбра, че са пристигнали хора от цялата област. В четирите края на парка, както и на всяко свободно местенце по алеите, бяха отворени сергии, отрупани с храна и различни стоки. На витрините на магазините бяха изложени картини, представящи сцени от историята на Ривъртън. Артисти представяха в мизансцен откъси от живота в града. Ароматът на захарен памук се смесваше с пикантната миризма на месо, печено на скара. Юлското слънце напичаше. Лицата на хората бяха зачервени и потни. Нямаше спасение от адската горещина. Дори и сенките на дърветата, под които обядваха празнуващите, не предлагаха прохлада.

— Толкова е горещо! По-добре да си бях останала у дома — каза Таня Камерън, развявайки нагоре-надолу краищата на фланелката си, с надеждата да се разхлади.

— О, лельо Таня, не обръщай внимание на жегата. Виж колко е интересно! — Моли непрестанно тичаше около четиримата възрастни.

— Брит, скъпи, хайде да отидем да си купим по един сладолед.

— Ще ти взема след минута. Обещавам. Само да хвърля поглед на кожените колани. Брит потупа жена си по раменете.

— Ще умра от тази горещина — оплака се Таня.

Рути Камерън промърмори и изгледа остро снаха си. След това се упъти към една сергия, претрупана с различни предмети.

Уейд знаеше, че на майка му й бе омръзнало да гледа как Таня манипулира Брит, но така или иначе, това не бе негова работа. Имаше си свои собствени проблеми, а най-големият от тях беше само на няколко крачки.

От деня, когато Лидия бе отишла да търси подкрепа и съчувствие при него, той се бе заклел, че никога вече няма да се приближи до нея. Но усещаше, че рано или късно, пътищата им ще се пресекат и тайно се надяваше на това.

Беше прекрасна, дори и в тази ужасна горещина. Не толкова хладна и надменна, както обикновено. Облечена в къси панталони в цвят каки, червена блуза без ръкави и подходящи спортни обувки, Лидия беше вдигнала косата си и я бе прикрепила със златна шнола. На ушите си носеше малки златни висулки, а около шията — тънка златна верижка.

Стоеше заедно с Глен и една по-възрастна жена. Съдейки по червената й коса, Уейд предположи, че е майката на кмета. Тръпка на ревност го разтърси, като забеляза, че Глен обгръща с ръка раменете на Лидия. Разпозна безпогрешно желанието, изписано в очите му. Същият израз бе видял и в нощта на катастрофата. Повече от очевидни бяха сексуалните му мераци. Но дали тя съзнаваше, че „старият семеен приятел“ копнее за тялото й?

— Виж, татко, госпожа Рийд! — извика Моли. — Мога ли да я поздравя?

— Не! — отсече Уейд.

— Баща ти не иска да безпокоиш госпожа Рийд, докато разговаря с приятелите си. — Рути погали внучката си. — Ще я поздравим, преди да си тръгнем.

— Говори се, че майката на новия кмет се кани да ожени сина си за вдовицата Рийд — каза Таня. — Навремето много хора смятаха, че с Брит сме поизбързали с женитбата си след смъртта на Пол и…

— Хайде, Брит, да хвърлим поглед на тези колани. — Уейд не възнамеряваше да слуша за сетен път оправданията и упреците на Таня.

— Почакай, татко! Госпожа Рийд и приятелите й идват насам! — Моли подскачаше от крак на крак.

— Виж, тя гледа към нас!

Лидия махна с ръка в отговор на поздрава на Моли. За миг усети слабост и й се зави свят.

— Хайде, Лидия — подкани я Глен. — Искам да хвана Камерън, преди да се е загубил в навалицата.

— Вървете. — Елоиз се намръщи, сякаш бе надушила неприятна миризма. — Аз тръгвам към библиотеката.

— Добре, ще се видим по-късно, мамо.

— И внимавай със старата Камерън. — В гласа на Елоиз звучеше надменност и неодобрение. — Тя е неграмотна, едва ли може да разбере какво би означавал новият център за Ривъртън.

Лидия прехапа език, за да не се впусне разгорещено да защитава Рути Камерън. Не й стигаше смелост. Елоиз щеше да започне безконечен разпит за причините, а как би могла да й обясни, че светът би бил по-добър, ако имаше повече трудолюбиви и искрени хора като майката на Уейд. Лидия прекоси с Глен зелената морава, която ги делеше от семейство Камерън. Много усилия й струваше да не вдигне поглед към Уейд. Той носеше избелелите си джинси и памучна фланелка. Липсваше само шапката. Косата му блестеше като черна коприна. Кожата му имаше загара на човек, работещ на открито. Леки бръчки се спускаха към устните му и ограждаха тъмните му очи.

— Добър ден, госпожо Камерън. — Глен протегна ръка с пресилена усмивка.

— Такъв да е. — Рути не подаде ръка на кмета.

— Виж какво, Харауей, ако идваш да увещаваш мама да продаде земята на Котън Роу, си губиш времето. — Брит недоволно изгледа Глен.

— Вървете с Таня за сладолед. И сама мога да се оправя, момчето ми! — Рути най-после подаде ръка на Глен.

Лидия следеше с интерес реакцията на Брит. Вместо да се разгневи, той се засмя, прегърна русата си жена и се отправиха към сладкарницата.

— Госпожо Камерън, ако искате да ме изслушате, бих ви обяснил придобивките, които ще получите вие и вашето семейство, а не само Ривъртън.

Глен Харауей не притежаваше опасния чар на Тайлър Рийд, но имаше неговата златна уста.

— Колко пъти съм ви казвала, че не желая да продавам. — Рути скръсти ръце на гърдите си и го погледна намръщено.

— Как бих могъл да ви убедя?

— Невъзможно е. — Рути се завъртя и се отдалечи, оставяйки Глен да гледа безпомощно след нея.

Лидия не можа да потисне усмивката си при мисълта, че Глен бе изпаднал в неловко положение след сблъсъка с Рути Камерън. Собствената му майка и нейните приятелки бяха твърде изтънчени за подобен начин на изразяване.

Уейд забеляза усмивката, пропълзяла по устните на Лидия и разбра, че тя приемаше отговора на майка му като остроумен, а не като обиден. Достави му удоволствие.

— Госпожо Рийд? — Моли дръпна ръката на Лидия и бе възнаградена с усмивка.

— Здравей, Моли, как си? — Лидия намираше, че дъщерята на Уейд бе очарователна, но лесно би могла да бъде сбъркана с момче. Краката й бяха боси, обути в прашни сандали. „Ако беше мое дете…“, помисли си Лидия, но се сепна. Тези мисли бяха опасни.

— Топло ми е. — Моли й даде знак да се наведе.

— Какво има?

— Мисля, че баба не хареса приятеля ви.

— Страхувам се, че си права — прошепна съучастнически Лидия.

— Моли, не е учтиво да шепнеш — каза Уейд.

— И да нараняваш чувствата на хората не е учтиво — отговори детето.

Глен докосна ръката на Лидия.

— Там е сенаторът Бидъл. Трябва да го видя, преди да си тръгне.

— Разбира се. — Лидия се отдръпна от Глен. — Ще се видим по-късно, Глен.

— Лидия, наистина… Не намирам, че…

— Тя каза, че ще се видите по-късно — намеси се Уейд.

— Вижте, Камерън…

— Хората ни гледат. — Лидия знаеше, че само така може да прекрати нежелания словесен двубой.

— Не се бави, мила. — Глен почти забърза към сенатора, който бе удостоил с присъствието си празненството по случай Деня на основаването на Ривъртън.

Лидия се опитваше да съсредоточи вниманието си върху Моли, но очите й постоянно се връщаха на Уейд. Той също я гледаше настоятелно. В погледа му се четеше присмех.

— Рина има кученца! — съобщи Моли. — Седем! Искате ли едно, госпожо Рийд?

— О, Моли! Не знам. — Лидия никога не бе имала куче. Майка й смяташе, че домашните животни цапат много. А, за съжаление, и Тайлър споделяше възгледите на майка й.

— Моли би желала да повери всяко животинче в добри ръце. Останаха още три. — Уейд си играеше с къдриците на Моли.

Лидия изпита завист от близостта между бащата и дъщерята. Отдавна, преди много години и тя бе обожавала баща си. Смъртта му, предизвикана от неочакван инфаркт, се превърна в трагедията на живота й.

— Знаеш ли, май ще се съглася да взема едно от бебетата на Рина. Останало ли е някое мъжко? — Лидия бе радостна, че е насаме с Уейд. Момиченцето бе като изолатор на напрежението.

— Татко, да й дадем светлокафявото дребосъче. — Моли се смееше и подскачаше.

— Той съвсем не е светлокафяво дребосъче. Това е израз от любимата приказка на Моли. Не се чувствайте задължена да го вземате.

Вълна от обич и топлина премина през Лидия. Уейд имаше много лица. Трудолюбив фермер. Послушен син. Любящ баща. Сексапилен мъж. Ако го беше срещнала преди години! Преди Тайлър. Или — в бъдещето, когато няма да бъде в центъра на вниманието по двайсет и четири часа на ден.

— Мога да изпратя някого да ми донесе кученцето, когато порасне достатъчно. — Лидия не желаеше да се подлага отново на кошмара, преживян при предното пътуване до фермата.

— Не, не! Ние ще ви го донесем. Нали, татко?

— Ако това не притеснява госпожа Рийд.

Лидия не би могла да се измъкне от създалото се положение, без да нарани Моли. Но какво лошо имаше в това Уейд и дъщеря му да наминат и да й донесат кученцето?

— Добре, ще ви чакам. Наистина искам светлокафявото дребосъче. — Тя тръпнеше под изпитателния поглед на Уейд. — А сега да вървя. След малко трябва да бъдем в клуба.

От градския площад Уейд проследи как Лидия се отдалечава. За няколко минути се бе държала като всяка друга жена и бе намерила общ език с Моли. Последната й реплика обаче го върна на земята. Вдигна рамене и тръгна да купи хотдог на дъщеря си.

Лидия се надяваше този ден да не се повтори. Бяха минали четири месеца от смъртта на Тайлър. Прибираше вещите му, унесена в тъжен размисъл.

Загубата на Тайлър й причини голяма мъка. През изтеклото време бе преосмислила съвместния им живот и бе стигнала до извода, че ако не бе влагала излишно старание да бъде точно копие на майка си, би намерила сили да приеме истината по-рано. Тайлър я бе използвал, но с нейното съгласие.

След като се увери, че нито Глен, нито майка му бяха на двора, Лидия отвори вратата и излезе в задния двор. Лек вечерен бриз погали лицето й. Вдъхна с наслада аромата на розите. Бе почти осем часа, но през лятото денят бе по-дълъг и щеше да бъде светло поне още час. Приседна на дървената пейка, облегна се на една възглавница и въздъхна. Дъждецът, превалял късно следобед, бе охладил горещия въздух. За кой ли път през последните пет минути поглеждаше часовника си. Всеки момент щяха да пристигнат. Преди трийсетина минути Моли й се обади, за да попита дали ще й бъде удобно да донесат кученцето.

Лидия непрестанно си повтаряше, че е нелепо да се притеснява. Нищо не би могло да се случи, щом и Моли щеше да идва. Уейд едва ли би си позволил да й направи някакво предложение в присъствието на дъщеря си. Но този факт не попречи на въображението й да реди сцена след сцена. Невероятно бе колко изобретателна можеше да бъде женската природа…

Скърцането на спирачки я извади от унеса й. Чу затръшването на вратата и смехът на Моли изпълни тишината. Бавно и привидно спокойно Лидия се отправи да ги посрещне.

Само един поглед и сърцето й заби лудо. Изпита неудържимо желание да се хвърли в прегръдките му и да остане там завинаги. Гледайки го с кученцето в ръце, тя се питаше дали има други дрехи, освен избелелите джинси и памучните фланелки.

— Донесохме Лео. — Моли пое кучето от ръцете на баща си. — Ако не ви харесва името, което му измислихме, можете да го промените.

— Лео? — Лидия оглеждаше рунтавото същество, което се извиваше в малките ръце на Моли. — Лео, лъвът. Това име подхожда на златистата му козина.

— В двора ли ще го държите? — Моли оглеждаше широкия заден двор. — А може би ще го пускате и вътре, в къщата? Баба не ми разрешава да пускам Рина и Рохайд вътре. Казва, че животните не са създадени да живеят в къща.

— Е, мисля, че баба ти има право. Лео може да стои и вън, и вътре. — „А ще ми бъде и приятел, някой, който ще ме обича“, помисли си тя.

— Хайде, Моли, донесохме Лео. Сигурен съм, че госпожа Рийд си има работа — каза Уейд.

— Трябва ли да си тръгваме? — Моли се намръщи.

— Не, разбира се, че не. — Думите сякаш излетяха сами от устата на Лидия. Не можеше да повярва, че е такава глупачка — да настоява Уейд да остане и минута повече, отколкото бе необходимо.

— Татко, но госпожа Рийд иска да останем.

— Моли, защо не ми казваш Лидия. Ако баща ти не възразява, разбира се. Все пак ние сме приятели.

Уейд се усмихна. Колко добре се държеше с дъщеря му! Като същинска майка.

— Мога ли да разгледам къщата ти? — попита Моли.

— Моли Сю Камерън! — предупреди я Уейд.

— Заповядай! — Смеейки се, Лидия поведе малката гостенка. — Ще направим една обиколка. Вземи и Лео. Така ще може да подуши новото си жилище.

— Да, и веднага ще маркира владенията си.

Уейд ги последва.

— Няма значение. Всички мъже са родени завоеватели, нали? Просто ще си приготвя кърпи.

Следващия час Лидия се забавляваше, като показваше къщата на двамата Камерън. Почерпи ги със студен чай и сладкиши. Когато забелязаха разпръснатите из цялата къща кутии, тя бе принудена да им обясни, че прибира вещите на Тайлър. Сякаш за да я успокои, Моли каза, че и баба й направила същото с вещите на майка й, дори веднага след погребението.

Най-опасен бе мигът, в който Моли и Лео отидоха до банята, а Лидия остана насаме с Уейд. Мълчаха. Стояха изправени един срещу друг и се гледаха. Стори им се, че мина цяла вечност, преди Моли да се върне при тях.

Във въображението си Лидия пресъздаваше сцени, така живи, че чак почервеня от смущение. Сякаш усещаше ръката му около раменете му, а устните му върху своите

— Защо не дойдеш някой път с Лео до фермата, Лидия? — Моли последва баща си, който се бе отправил към вратата.

Лидия хвърли въпросителен поглед към Уейд. Дали не възразяваше? Очите му бяха безизразни. Очевидно не възнамеряваше той да направи първата стъпка.

— Благодаря за поканата. Ще видим.

— Хайде, Къдрокоске. — Уейд леко шляпна Моли.

— Довиждане, Лидия! Довиждане Лео! — Моли им махаше с ръка дори и от камиона.

Внезапно самотата отново притисна Лидия. Не се бе чувствала толкова зле от месеци. Бе раздвоена между желанието да се свърже с Уейд и Моли и те да станат част от живота й и съзнанието, че това бе невъзможно.

Лео вървеше по петите й и скимтеше. Тя коленичи, взе го в ръце и влезе в къщата. В този миг градинската врата скръцна. В задния двор се появи Елоиз Харауей.

— Не беше ли това съпругът на Мейси Камерън?

— Да, това бяха Уейд Камерън и дъщеря му Моли. — Лидия не скри, че проявата на любопитство я подразни.

— Какво, за бога, правеха тук? Не смятам, че е редно този Камерън да те посещава. Би трябвало да знае, че ще ти напомни за Тайлър и за неговата недискретност.

— Кучето на дъщеря му е родило малки. Донесоха ми едно. — Гушнала Лео до гърдите си, Лидия го галеше.

— Виждам. Но защо?

— Защото аз помолих да ми подарят едно.

— Скъпа, би трябвало да повикаш и Глен. Да не стане някой скандал.

— Нали не смяташ, че едно шестгодишно момиченце може да предизвика скандал?

— Е, не… — Елоиз се приближи до Лидия. — Не възнамеряваш отново да се виждаш с него, нали?

— Не, Елоиз, няма да го виждам. — Лидия с мъка прикри усмивката си. Много й се искаше да каже на Елоиз, че това не е нейна работа, но уви, не можеше да го направи. Така или иначе, тя беше дама, която трябваше да зачита.

— Добре, добре. — Елоиз я потупа по гърба и я последва в къщата.

Към единадесет часа същата вечер Лидия взе душ и облече копринена пижама. Тъкмо се бе отпуснала пред телевизора, наслаждавайки се на любимото си предаване по осми канал, когато чу, че в двора й спира камион. Подсъзнателно усети, че Уейд Камерън се бе върнал.

Пое дълбоко дъх и се отправи към входната врата. Включи осветлението в задния двор и излезе. Уейд стоеше до вратата, облечен в същите дрехи, които носеше по време на посещението си следобеда.

Лео се спусна към него, възторжено размахал опашка.

— Господин Камерън?! — Би трябвало да го попита защо е дошъл, но това не я интересуваше. Беше радостна, че е тук.

— Надявам се, че нямате нищо против… — Беше забил поглед във върха на ботушите си. — Мисля, че трябва да поговорим.

— Защо не влезете? — Оглеждайки се наоколо, Лидия забеляза, че пердетата на кухненския прозорец на Елоиз леко помръдват.

— Предполагам, че нямам право да идвам тук… — каза той. — Но не мога да спра да мисля за вас… за нас.

— Радвам се, че се върнахте, господин Камерън. — Лидия го въведе в другата стая. — Моля, седнете — посочи му едно канапе, а тя самата зае люлеещия се стол.

— Благодаря. — Той се облегна назад и сложи ръце върху коленете си. — Моля, наричайте ме Уейд.

„Уейд, помисли си тя, изглежда по-изнервен от мен.“ Отново я завладяваше мъжественото му излъчване.

Никой не промълви и дума. Времето течеше бавно, сякаш минаха часове, преди да се осмелят да се погледнат.

— Ще пийнете ли нещо? — попита най-после Лидия. — Сигурно има кафе или може би предпочитате нещо друго?

— Нищо, благодаря. — Чувстваше се като глупак. Съзнаваше, че няма работа у дома на Лидия. Но на връщане мисълта за тази жена бе станала натрапчива и не му даваше покой. Бе спорил сам със себе си и накрая се предаде на чувствата си. Грижливо бе намислил какво да й каже. Щеше да й предложи приятелството си, нищо повече. Лидия Рийд бе дама, която можеше да се стресне, ако направо й разкриеш чувствата си.

— Целият град ще говори. — Лидия отиде до прозореца и се загледа в къщата на семейство Харауей. — Елоиз е застанала зад прозореца с надеждата да види нещичко. Рано сутринта ще разнесе вестта, че красивият господин Камерън ми е бил на гости.

— Намираш ли, че съм красив?

— Уейд…

— Аз пък те намирам за най-прекрасното създание, което някога съм срещал.

— Моля те!

— Притесняваш се за репутацията си. — Той се изправи и се приближи.

— Съпругът ми почина преди четири месеца. Недопустимо е да приемам мъже толкова късно. — От притеснение пръстите й нервно извиваха реверите на пижамата.

— Бих искал да бъдем приятели. — Уейд рязко се изправи.

— Приятели? — Очите й се разшириха от учудване. Не вярваше на ушите си.

— Мисля, че си подхождаме. Разбираме се, искам да кажа, че сме затънали в една и съща каша. Твоят съпруг и моята съпруга.

— Между нас има нещо повече, Уейд. — Лидия бе убедена, че са длъжни да си кажат истината. — Между нас има… Има привличане.

— По дяволите!

— Още не съм готова за връзка с мъж. Август е, а Тайлър умря през април. Не разбираш ли, че е неподходящо.

— Смяташ, че трябва да останеш вярна на паметта на мъж, който никога не ти е бил верен? — Уейд прекара пръсти през косата си.

— Следвам собствените си възгледи за почтеност. — Лидия докосна ръката на Уейд.

— Да се опитаме да бъдем приятели все пак?

— Нашите срещи, дори и при невинни обстоятелства, ще предизвикат много приказки.

— Можем ли да се отбием с Моли в събота?

— Да, разбира се. Ще се радвам.

— А сега по-добре да си тръгвам. — Неохотно Уейд тръгна към вратата. Искаше му се да я прегърне, да я повали на леглото и да я люби.

— Благодаря за посещението, Уейд. И за предложението.

— Може и да не се получи.

— Но ще опитаме, нали?

Доставяше му удоволствие да чува името си. Чудеше как ли би звучало, когато се любят.

Наведе глава и я целуна страстно. Тялото му се стегна и възбудата го обхвана. Отдръпна се рязко и тръгна към двора.

— Лидия, ако имаш нужда от нещо…

— Благодаря, Уейд.

— Пази се, чу ли?

Тя излезе след него. Видя Елоиз, изправена на задната веранда на къщата си, облечена в пеньоар, с розови ролки на главата. „Е, добре, помисли си Лидия, без съмнение още утре посещението на Уейд Камерън у вдовицата на Рийд, ще бъде новината на деня.“

Четвърта глава

Уейд лапна последното парче бисквита и допи остатъка от кафето. Неделята бе единственият ден, когато си позволяваше бавна и разточителна закуска. Отпусна се на стола и кръстоса обутите си в ботуши крака. Зачете се в „Ривъртън Кроникъл“. Майка му и дъщеря му вече бяха прочели най-важното.

От първа страница гледаха физиономиите на Глен Харауей и Лидия Рийд. Тя изглеждаше по-хубава от всякога. Само мисълта за нея го възбуждаше. Спомни си топлите й розови устни и меката влажна кожа. Нима бе допуснал вдовицата на Тайлър Рийд да завладее сърцето му?

Уейд знаеше как се чувства и Лидия, защото следобедите на последните шест съботи бяха прекарали заедно. Тя се радваше на посещенията им и ги канеше с удоволствие. Да бъде приятел на Лидия се оказа най-трудното нещо за Уейд. Искаше да й бъде приятел, но, господи, всъщност искаше много повече. Тя никога не питаше защо е дошъл. Двамата разговаряха, докато Моли играеше с Лео или се забавляваше с колекцията от кукли. В началото обсъждаха Мейси и Тайлър, след това започнаха да споделят собствените си мисли, чувства и преживявания. Така той научи, че е била силно привързана към баща си, областен съдия на щата Алабама и че смъртта му, когато е била дванайсетгодишна, я е покрусила дълбоко. Беше в добри отношения с втория си баща, индустриалец-милионер. Разбра, че често разговаря по телефона с майка си, известна светска дама. Брат й бе адвокат и живееше в Алабама със съпругата си и трите си деца. Лидия се бе дипломирала в Университета в Алабама и бе основала собствена фирма за вътрешна архитектура в Бирмингам. Там бе срещнала Тайлър — представител на трето поколение политици, който си търсеше подходящата съпруга. Лидия Лий Милнър се оказала точно това, от което имал нужда.

Уейд познаваше добре живота й, но не бе разбрал нищо за интимната страна на брака им. Нито той бе споменал нещо за секс.

— Моли отива на църква с Таня — съобщи от вратата Рути.

— Ти няма ли да ходиш? — Уейд погледна над ръба на вестника.

— Обажда се артритът ми — оплака се Рути.

— И Брит ли няма да ходи на църква?

— Нали знаеш, че не му харесва новия пастор. Каза, че кракът му няма да стъпи, докато онзи е там.

— Дали не ревнува?

— Таня наистина изглежда очарована от преподобния Чарлз.

— Чух, че бил хубавец и ерген.

— Не говори глупости! Това не ме интересува.

— И моят живот не би трябвало да те интересува.

— Това, което казах, не се отнасяше за отношенията ти с Лидия Рийд. Но се питам как вие двамата ще се справите, ако положението излезе от контрол?

— Нищо не мога да ти кажа, мамо. — Уейд сгъна вестника.

— И дума не си обелвал какво става с вас?

— Какво би искала да знаеш?

— Обикновено се занимавам само с моите проблеми, но… Е, добре, не бих искала да бъдеш наранен отново. И макар да не познавам добре Лидия, уверена съм, че и тя страда достатъчно. Не бива да й причиниш нова болка, нали?

— За какво говориш? — Уейд се изправи и бутна стола назад.

— Обикновено не си губя времето да слушам клюкарите, но когато одумват най-големия ми син…

— Добре, казвай направо! — Уейд си сипа още кафе.

— Хората разправят, че се въртиш около вдовицата на Рийд.

— Няколко пъти съм я посещавал. Нищо повече. — Уейд постави ръка на рамото й. — Нямам намерение да се забърквам нито с Лидия, нито с която и да е друга жена. Възнамерявам да остана сам до края на живота си.

— Хората казват, че нямаш работа да се навърташ около нея.

— Аз не се навъртам!

— Няма нужда да ми крещиш! В нищо не те обвинявам. Ти си възрастен мъж. — Рути изплакна чиниите и започна да ги бърше.

— Точно сега тя има нужда от приятел. Някой, с когото да може да разговаря. — Уейд погали ръката на майка си. — И аз се нуждая от някого.

— Ти се нуждаеш от жена.

— Нима след всички тези години ти си склонна да говориш за жена, която не търси нищо друго, освен секс?

— Говоря за любовта между двама души.

— Това е единственото нещо, срещу което съм имунизиран. — Уейд се засмя, преди да изпие последната глътка кафе.

— Слушай, синко, ти имаш точно толкова власт над любовта, колкото и над капризите на времето. Така че, внимавай да не попаднеш във вихъра на някое торнадо.

— Ще има ли торнадо? — попита Моли, влизайки в кухнята. Късите къдрици обграждаха ангелското й лице и подчертаваха трапчинките на бузите й, когато се усмихваше.

— Торнадото е в главата на баба ти — увери Уейд дъщеря си, докато я вземаше в скута си. — Днес си много хубава. Тази рокля нова ли е?

— Баба ми я уши. — Моли направи пирует.

В този миг долетя звукът на клаксон. Моли подскочи и хукна към входната врата, където я чакаше снахата на Уейд.

— Довиждане. Ще се видим след службата.

— Май много се вълнува от църковната служба. Справя се чудесно без Мейси, нали?

— Справяше се без нея и когато тя бе жива. И двамата знаем, че аз отгледах детето. Но така или иначе Моли има нужда от майка. От млада жена, която да я научи на всичко, което едно момиче трябва да знае.

— Имаш предвид някого, нали? — попита Уейд.

— Има няколко момичета наоколо, които биха били щастливи да се омъжат за теб. Това, от което имаш нужда, е момиче, отраснало тук, което да е наясно с живота в една ферма.

— Ако мислиш, че съм си наумил да се оженя за Лидия, забрави за това. Дама като нея не би желала да има нищо общо с мен.

— Моля те, благодари на Елоиз още веднъж за прекрасния обяд. — Лидия отключи входната врата.

— Мама много държи на теб — каза Глен и я последва.

— Ще бъде ли много невъзпитано от моя страна, ако не те поканя?

— Не се ли чувстваш добре, скъпа? — Той вдигна ръката й и я приближи до устните си.

— Уморена съм. — Тя бавно се отдръпна. — Преживяването не бе приятно.

— Разбирам. Всички разбират. — Глен изправи рамене и погледна Лидия право в очите. — Хората от Ривъртън имат много добро мнение за теб.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Скъпа, неприятно ми е да повдигам отново този въпрос. Става дума за Уейд Камерън.

— Вече ти казах, че с Уейд Камерън сме само приятели. — Лидия въздъхна. — Харесва ми дъщеря му.

— Ти имаш достатъчно приятели, които да се грижат за теб.

— Но никой от тях не разбра какво преживях, никой, освен Уейд… Господин Камерън.

— Лидия, хората говорят.

— Да, ти и Елоиз вече ми казахте.

— Мила, не е редно да рискуваш авторитета си заради мъж като него. — Гласът на Глен бе изпълнен с вълнение и тревога.

— И какво точно смятат хората, че правя с господин Камерън?

— Е, скъпа… — Глен неуверено поклати глава. — Никой не смята, че си в интимни отношения с него… Но, така или иначе, посещенията му не се приемат добре.

— Да, предполагам, че е така.

— Ти си длъжна да му изясниш положението си, преди да те е увлякъл в нещо нередно.

— Благодаря ти за грижите, Глен. — Лидия изпрати съседа си до вратата. — Настина, много съм уморена, така че ако не възразяваш.

— Естествено, естествено. — Глен се отправи към стълбата. Отвън й махна за сбогом. — Не забравяй, че винаги съм на твое разположение.

Лидия се насили да се усмихне, махна му с ръка и затвори вратата. С въздишка на облекчение изрита обувките си. Влезе в спалнята и съблече костюма си. Загледана в луксозната мебелировка, тя реши, че е било чудесно да живеят в отделни спални с Тайлър.

Имаше нужда от чаша силно кафе и един уестърн, за да се отпусне.

Слънчеви петна проблясваха върху стените на кабинета й, докато тя отпиваше от втората чаша кафе и гледаше филма по телевизията.

Толкова рядко, докато беше жив Тайлър, бяха намирали време да се наслаждават на неделния следобед. Винаги имаше важни хора, с които трябваше да се срещат, места, където бяха длъжни да отидат. Начин на живот, който доставяше радост на майка й и на втория й баща. Тя самата се бе преструвала, че я задоволява.

По време на първата година след женитбата им, тя бе влюбена и запленена от красивия си съпруг и не обръщаше внимание на моментните му капризи. Дори и след като розите на мечтите й увехнаха, продължи да изпълнява ролята си на съвършена съпруга. А Тайлър й се бе отблагодарил, като й изневеряваше. Подозираше го от много време, но никога не намери кураж да погледне истината в очите. Предпочиташе да се преструва, че бракът им върви нормално. Но месеци преди катастрофата дори и мисълта, че съпругът й ще стане губернатор, не можеше да я избави от отчаянието, което я бе обсебило. Лидия се отдаде на насладата, която изпитваше от вкуса на кафето. Филмът се оказа любовна история. Това я накара да се почувства още по-самотна.

Докато Джон Уейн и Морийн О’Хара изпълваха екрана с присъствието си, сърцето на Лидия биеше лудо от вълнение. Тя винаги съпреживяваше чувствата на героите. С развята от вятъра коса, Морийн се хвърли в прегръдките на Уейн и в този кратък миг Лидия пожела да е на мястото на героинята. Затвори очи и преживя екстаза й. Сякаш усещаше силни ръце, който я прегръщат, настоятелни устни, допрени до нейните… Знаеше, че ще се люби с Уейд Камерън.

Лидия отвори широко очи и скри лицето си в длани. Сърцето й лудо биеше. „Не!“ Как можеше да бленува за Уейд само четири месеца след смъртта на съпруга си! Опитваше се да се убеди, че не изпитва към него нищо, различно от приятелско благоразположение. За нея Уейд бе само приятел. И двамата се нуждаеха един от друг, но временно, докато преодолеят шока от загубата.

Не можеше да отрече, че всеки път, щом го видеше, я обземаше неудържим копнеж. Често мечтаеше за него, изпълнена със страст, която бе тлеела дълбоко в нея, докато бе омъжена за Тайлър.

Не биваше да се поддава на чувствата, но бе безсилна. Глен имаше право. Налагаше се да обясни на Уейд, че невинната им връзка се приема като нещо нередно. Продължаваха ли срещите им, положително щяха да преминат границата на приятелството. Той беше станал част от живота й.

Лидия погледна часовника. Мъчеше се да си представи какво ли прави Уейд в четири часа следобед в неделя. Би могла да му се обади по телефона и да го покани да намине. Само ако бе намерила сили да му покаже желанието си предния ден! През изминалите шест съботни дни бе започнала да го харесва неудържимо и бе обикнала дъщеря му.

Уейд излъчваше особена сила. Лидия се опияняваше от гласа му, от походката му… Не бе обсъждал в подробности живота си с Мейси. И никога не бе споменавал за друга жена.

Телефонен звън я извади от вцепенението й. Стана и вдигна слушалката.

— Ало!

Тишина.

— Ало!

— Не се приближавай до Уейд Камерън или ще съжаляваш — прошепна непознат глас.

— Какво? — Ръцете на Лидия леко трепереха. Връзката прекъсна. Тя стоеше изправена със слушалка в ръка, зареяла празен поглед.

Господи! Кой можеше да бъде този натрапник? И защо я заплашваше? Гласът бе неразпознаваем. Нисък, приглушен. Би могъл да бъде и женски, и мъжки. Някакъв непознат се опитваше да я сплаши. Защо? През последните седмици й се бяха обаждали приятели и познати, за да й кажат колко не одобряват, че се е сближила с човек като Уейд Камерън. А непознатият глас бе чула вече три пъти. Но сега за пръв път се почувства изплашена.

С треперещи пръсти разлисти телефонния указател и намери номера на Уейд. Набра го и почака, надявайки се някой да отговори.

— Ало! — обади се тъничък гласец.

За момент се поколеба дали да не затвори.

— Здравей, Моли. Лидия е на телефона. Баща ти у дома ли е?

— Да, един момент. Тъкмо гледаме футболен мач. — След миг Лидия чу: — Татко, за теб е!

Минутите бавно се нижеха. Лидия се притесни да не би Моли да е забравила.

— Да — чу се познатият глас на Уейд.

— Лидия Рийд е на телефона. Надявам се, че не се обаждам в неподходящ момент?

— Лидия?!

— Съжалявам, че те безпокоя, но би ли могъл да ми отделиш малко време тази вечер? — Не би желала да постъпва така, но нямаше друг избор. Беше длъжна да прекрати връзката им. Не намери сили да каже „не“, когато Уейд я помоли да бъдат приятели, но знаеше, че не след дълго той ще предяви претенции за нещо повече. Във всеки поглед, във всеки жест се таеше сексуален подтекст.

— Неприятности ли имаш?

— Не точно. Просто искам да те видя. Трябва да говоря с теб, колкото е възможно по-скоро.

Уейд стоеше в колебание пред вратата на Лидия. Беше уверен, че го е повикала, за да се сбогуват. Глупаво беше да настоява да останат приятели. Рано или късно това щеше да й навреди. Почтените жители на Ривъртън нямаше да допуснат първата дама на града да се компрометира с Уейд Камерън, чиято съпруга бе скандализирала обществеността с лекомисленото си поведение.

Не знаеше какво го кара да се среща с нея всяка седмица. „Хормоните“, иронизира сам себе си. Цели нощи лежеше буден и копнееше за нея. Какво в нея го привличаше толкова силно все пак?

Без предупреждение входната врата се отвори. Уейд съзря лешниково зеления взор на Лидия. Лео подскочи няколко пъти.

— Стори ми се, че дочух камиона ти. Заповядай!

Той влезе в антрето и съблече коженото си яке. От камината долиташе уханието на горящи борови цепеници. Лео обикаляше около Уейд и душеше ботушите му.

— Дай си якето! — Лидия пое дрехата и я окачи. — Лео, дръж се прилично!

— Каза, че трябва да говорим. — Уейд не желаеше да губи времето си в празни приказки. Ако искаше да го изрита, нека стореше това направо.

— Седни! Ще направя кафе.

— Не искам кафе — рязко каза той.

— Добре. — Лидия седна на канапето и го покани да го настани до нея. Лео се излегна в краката й. — Моля те, Уейд, седни!

Защо все пак не я поглеждаше? Досещаше ли се какво се готви да му каже? И до него ли бе стигнала мълвата?

С неудоволствие той седна, но на известно разстояние.

— Не мога да стоя дълго. — Не желаеше да я докосва.

— Не можеш да си представиш какво значение имат за мен срещите ни, разговорите ни. — Не искаше да постъпва така. Но се налагаше. Така беше по-добре и за двамата. — Никой не знае какво преживях.

Уейд се изправи, пъхна ръце в джобовете на джинсите си.

— Виж какво, ако се опитваш по заобиколен път да ми съобщиш, че скъсваме, не си губи времето. Разбирам прекрасно.

Лидия се изправи, ръцете й трепереха. Сърцето й се сви, като усети обидата в гласа му. Не знаеше ли колко й беше трудно? Та нали той бе единственият светъл лъч в живота й?

— Уейд, нека да ти обясня…

— Какво има да ми обясняваш? — Уейд грабна палтото си и тръгна към вратата. — Хората говорят. Злоупотребяват с нещата.

— Мейси и Тайлър бяха дълго време в центъра на вниманието, а сега сме ние с теб. — Лидия изпитваше непреодолимо желание да го докосне, да постави ръка на рамото му. Знаеше, че не бива. И ако все пак…

— Естествено, дама като теб не би искала хората да я приемат за глупачка, която се върти около един фермер, който отглежда говеда и пилета. Човек с мазоли по дланите си и…

— Да, и двамата имаме определено положение в обществото. — Лидия го последва до вратата. Не искаше да се сбогува с него. Лео се промъкна покрай Уейд и излезе навън.

Уейд се обърна. Изражението на лицето му уплаши Лидия. Очите му горяха с черни пламъчета, а устните му бяха болезнено свити.

— Госпожо, — каза той — хората отдавна ме одумват. И то не за добро. Като млад бях дивият Камерън, момчето, което пиеше, шофираше твърде бързо и сваляше всяка жена. После една от тези жени ме хвана в капана и аз се ожених за нея.

— Не бива да… — Искаше да го прегърне, да успокои болката му.

— Смятате, че е било несправедливо съпругът ви да има любовници. Е, госпожо, вие не знаете какво значи да бъдеш предмет на всеобщо съжаление или подигравки.

— О, Уейд! — Сълзи изпълниха очите й.

— Ако си спала с мъжа си, след като е започнала връзката му с Мейси, не е лошо да се прегледаш. За всеки случай. Жена ми спеше с всеки, който я пожелаеше.

Страданието на Уейд я стъписа и увеличи собствената й болка. Отново й се прииска да го прегърне. Безпокоеше се за него.

— Моля те, не си отивай!

— Защо? — Уейд излезе във вътрешния двор. Студеният октомврийски вятър развя косата му.

Не си бе представяла раздялата им така. Ако не бе наранен, може би щеше да проумее защо тяхната връзка няма бъдеще.

Застанал в тъмнината, Уейд изглеждаше така самотен и изоставен.

— Някой ме заплаши по телефона.

— Някой какво? — Погледна я Уейд с недоумение.

— Някой, нямам представа кой, позвъни и ме предупреди да стоя далеч от теб. — Тя пристъпи напред в студената вечер.

— Заплашвали са те по телефона? — Очите му се разшириха. Дали не се опитваше да му каже, че слага край на връзката им, защото се е изплашила? — Колко пъти?

— Четири, но днес здравата се изплаших. — Лидия почувства облекчение, че е споделила ужасната си тайна с него. — Кой би могъл да бъде?

— Би могла да попиташ новия кмет. — Уейд знаеше, че Харауей има най-много основания да иска да я държи далеч от всички мъже. И като имаше предвид как използва законите, за да постигне онова, което си е наумил, не се съмняваше, че би могъл да изплаши Лидия.

— Глен?

— Да, Глен. Ако не си забелязала, той има подчертано желание да те притежава.

— Това не е истина.

— Ако той няма кураж, аз мога да го направя.

— Как се осмеляваш да ми говориш така?! — възкликна Лидия.

— Е, добре, не мога да се сетя за друг човек.

— А ти? Няма ли някой около теб, който да не желае да бъдем заедно?

Внезапно помисли за майка си, но отпъди мисълта. Рути Камерън не беше човек, който би заплашвал по телефона. Ако искаше да каже нещо някому, тя се срещаше очи в очи с него.

— Не, никой около мен не би направил това.

На Уейд никак не му харесваше това, че някой тормози Лидия. Само да пипне този подлец!

— Трябва да уведомиш полицията — предложи той.

— Не бих искала, освен ако не стане по-лошо. Ако съобщя на полицията, ще заприказват още повече. Подобно нещо не може да се запази в тайна дълго време.

— Така е.

Господи! Какво друго би могъл да й каже? Как би могъл да й помогне? Дали ако прекратяха срещите си, телефонните обаждания щяха да престанат?

— Разбираш ме, нали? — Лидия недоумяваше дали човек като Уейд можеше да вникне в необходимостта да поддържа деликатното равновесие в живота им.

— Разбирам. За теб да бъдеш в центъра на вниманието на целия град е съдба, по-страшна от смъртта.

— Не бих искала да си тръгваш така…

— Как?

— Обиден.

— А, значи не искаш да си тръгвам обиден? А как?

— Да се разделим като приятели.

— Разбирам, че най-сетне си го проумяла.

— Да проумея какво?

— Че можем да бъдем само приятели.

Лидия усети как сърцето й заби лудо. Погледнаха се. Желаеха се взаимно. Силно и страстно.

— Не мога да ти предложа повече — обясни тя, а всъщност би желала да му даде всичко, което притежаваше. Приятно би било да го прегърне и да отпусне глава върху гърдите му. А той искаше да я целуне, да я обгърне и бавно да свали дрехите й. Да я отнесе до леглото. Да я люби.

— Не искам да ти бъда само приятел. Искам да бъда твой любовник. И ти го знаеш, нали?

— Невъзможно е — простена тя. Разбираше, че го губи и бе безсилна.

Уейд не възнамеряваше да я моли. Нямаше намерение да повтаря грешките си.

— Уейд! — Лидия протегна ръце към него. Знаеше, че ако го докосне, ще бъде грешка.

Той спря, но не се обърна. Ръцете му трепереха:

— По-добре се прибери. Хладно е.

— Пази се! — Лидия сплете пръсти в отчаяние и безнадеждност.

— И ти!

Обръщайки се назад, той й хвърли последен поглед. Изящно очертаващият се силует в рамката на вратата бе същинско изкушение за чувствата му. Ако не тръгнеше незабавно, никога нямаше да го направи. Уейд скочи в кабината на камиона и включи двигателя. Треперейки от студ, Лидия го гледаше как се изгубва в тъмнината. Приближи се до оградата и проследи с поглед светлините на фаровете, които постепенно изчезнаха. Горчиви сълзи замъглиха очите й. Уейд Камерън си бе отишъл.

Пета глава

— Няма да го направя. — Лидия хвърли ядосана папката с документи върху бюрото на Глен Харауей.

— Моля те, мила, говори по-тихо!

— О, съжалявам. Подчинените ти не бива да научават, че ме караш да се продавам, за да получиш земята, която ти е нужна, за да построите търговския център! — Лидия стана, грабна кожената си чанта и си тръгна с бързи крачки.

— Не, аз съм този, който трябва да съжалява! Никога не бих си позволил да те притеснявам толкова, но изпълнявам волята на Съвета. Само ти можеш да убедиш госпожа Камерън да продаде земята си.

— Само преди месец ти ме предупреждаваше да стоя далеч от Уейд Камерън. Ти, Елоиз и всички останали ме убеждавахте колко зле ще се отрази това на репутацията ми. — Глен хвана ръката й. — А сега ме караш да го поканя на обяд, за да го увещавам да накара майка си да ви продаде земята.

— Мислех, че би била доволна да видиш този проект изпълнен. Все пак той е по идея на Тайлър. Длъжни сме да го довършим.

— И аз искам в Ривъртън да има модерни постройки, но съм против идеята ти да използваш моето… Моето познанство с Уейд.

— Не е нужно да идва у вас. Можеш да го поканиш в някой ресторант. Обясни му, че го търсиш по работа. — Глен прегърна Лидия през раменете и я върна обратно на стола й. — Знаеш добре, че съм последният човек на земята, който би желал да се виждаш с Уейд Камерън. И изобщо с друг мъж — погали я нежно по лицето той.

Лидия си пое дъх. Искаше да се успокои. Досега Глен се бе държал като истински джентълмен, но напоследък й даваше да разбере, че възнамерява да започне да я ухажва и да спечели вдовицата на най-добрия си приятел.

— Съмнявам се, че господин Камерън ще пожелае да ме види, като се има предвид, че се намираме от двете страни на барикадата.

— Никога не се знае. — Глен взе в ръка телефонната слушалка и я подаде на Лидия.

— Няма да се срещна с него насаме.

— Накарай го да дойде тук. Аз ще стоя до теб през цялото време.

Бяха изминали цели пет седмици, без да го види, без да чуе гласа му, без да седи в трепетно очакване всяка събота. Чувстваше се така, сякаш тъгуваше за загубата на двама мъже едновременно, а това я караше да се пита дали някога бе обичала истински Тайлър. През дългите самотни дни се бе отдавала на копнежа си по Уейд, на спомените си — какво и как бе казал, как се бе държал. Нощем често го сънуваше и се събуждаше мокра от пот и изпълнена с желание. Колко тъмни, почти черни бяха очите му!

Не бе желала друг мъж така отчаяно. Чувството бе силно като животинска страст и тя, Лидия Лий Милнър Рийд, се срамуваше, че изпитва подобни чувства.

— Е? — Глен все още държеше слушалката в очакване. — Ривъртън се нуждае от това. Направи го заради мен.

— Не знам.

— Направи го заради Тайлър. Приеми го като твой последен дълг като негова съпруга.

Лидия взе слушалката и набра номера, без да се замисля повече.

Уейд закачи шапката и якето си. Поизчисти калта от ботушите си. До него достигна възбуждащата, апетитна миризма на леща. Той надникна в кухнята и видя майка си да подрежда приборите на масата. Изтри крака в грубото парче плат, поставено вместо изтривалка, и влезе в топлата, старомодно обзаведена кухня.

— Мирише апетитно — каза Уейд. — Какво готвиш, освен лещата?

— Сладкиш с праскови — отговори Рути, като се обърна и кимна на сина си. — Не бързай да се миеш. Брит и Таня ще дойдат на вечеря, така че ще почакаме поне още час.

— Аз умирам от глад, а ти ме караш да чакам братчето ми и вечно закъсняващата му съпруга? Помириха ли се или ще трябва пак да вечеряме, докато те двамата мълчат като риби?

— По-добре донеси малко дърва за камината и напълни керосиновия бойлер.

— Винаги ми намираш работа.

— Не ми се ще да се меся в живота на Брит и Таня, но се притеснявам. Може би трябва да поговориш с брат си. Опитай се да разбереш дали не можем да помогнем по някакъв начин.

— Ще видя. — Уейд си наля чаша горещо кафе. — Какво прави Моли?

— Пише си домашните.

— Домашна работа в първо отделение?

— Прави нещо като коледен албум. — Рути поклати глава замислено. — Ще имат коледно тържество. Поканени са всички майки. Тя иска да знае дали ще отида.

— Ти какво й каза?

— Казах й, че съм твърде стара за подобни занимания. Иска ми се да направя това, което е най-добро за нея. А ако отида там, тя ще се притесни от присъствието ми.

— Мамо, не е нужно да ми обясняваш. Знам колко обичаш Моли.

— Стар боен кон като мен няма място сред младите майки. Ще сбъркам някъде или ще кажа нещо не на място и ще засрамя Моли.

— По дяволите! Да можех да оставя работата и да отида!

— Брит ще те замести. — Рути се усмихна и избърса една сълза. — Това дете има нужда от майка. Някое младо момиче, което разбира от тържества и…

— Ще отида аз! Навярно ще бъда като петел сред кокошки, но Моли го заслужава! Много й се събра. Мейси никога не си даде труда да отиде на тържествата в детската градина.

Той допи кафето, докато майка му припряно довършваше вечерята. Когато се изправи, за да отиде да донесе дърва, Рути каза:

— Лидия Рийд те търси.

— Лидия ме е търсила тук?

— Каза, че трябва да те види.

Уейд почувства топлина при мисълта за тази красива жена, която изпълваше мислите му денем и нощем.

— Каза ли да й позвъня?

— Да. Когато се прибереш.

Уейд се отправи към единствения телефонен апарат в къщата.

— Каза, че е по работа — извика Рути.

Уейд набра номера и зачака, притеснен като юноша, който се обажда за първи път на момиче. В мига, в който чу гласа й, усети как възбудата го завладява.

— Привет! Тук е Уейд Камерън. Търсила си ме?

Уейд скочи от камиона и се отправи към ресторанта на Стенли. Ноемврийското слънце бе зачервило бузите му. Студеният вятър напомняше, че зимата наближава. Келнерката го поздрави. Този съботен следобед ресторантът бе доста претъпкан. Почувства се неловко, забелязвайки любопитните погледи.

Келнерката се усмихна, като разбра, че има среща с госпожа Рийд. Уейд разкопча якето си и оправи яката на ризата си.

Тогава я видя. Седеше в едно сепаре до прозореца. Слънчевата светлина си играеше в косата й със златисти пламъци. Носеше розова вълнена рокля, а на устните си бе поставила червило в същия цвят. Перлена огърлица красеше шията и гърдите й. Около перлените й обеци се виеха светлокестеняви къдрици.

Седмици бяха минали от последната им среща, но нямаше ден, в който прекрасният й лик да не бе пред очите му.

Лидия вдигна поглед към Уейд. Сърцето й запрепуска. Чувстваше се неловко. За първи път от времето, когато бе тринадесетгодишна и влюбена в приятеля на брат си, се притесняваше от нечие присъствие. Тя протегна ръка и го покани да седне.

— Радвам се, че те виждам. — Уейд забеляза, че келнерката стоеше до тях. Погледна Лидия въпросително.

— Кафе — каза тя, но не отдели поглед от Уейд.

— И за мен. — Уейд не погледна към нея, докато келнерката не се отдалечи. — Липсваше ми — промълви едва чуто.

Господи! Какво би трябвало да му отговори?! Дали да не му каже истината? Не, не биваше. Та това бе само една служебна среща. И все пак, той сигурно очакваше нещо?

— Липсваха ми нашите разговори, Уейд. Добре се разбирахме двамата. Нуждаехме се един от друг, за да преодолеем трудните мигове след загубата на Тайлър и Мейси.

Усмивката на лицето му помръкна. На челото му една вена учестено пулсираше.

— Надявам се, че си добре. Не са те тревожили отново по телефона, нали?

— Не. След последната ни среща обажданията престанаха.

Лидия се облегна назад и крадешком огледа заведението.

— Обадиха ли ти се онази нощ отново? Мъжки или женски бе гласът?

— Не мога да определя, гласът бе тих, звучеше глухо, сякаш някой се обаждаше от другия край на света. — Лидия отмести ръце, за да не му позволи да я докосне.

— Съобщи ли в полицията?

— Не.

— Поне можеше да ми кажеш.

— Току-що бяхме решили да не се виждаме повече. А и това бе последното обаждане.

— Гласът винаги ли е един и същ?

— Да.

— Какво ти каза?

— Предупреди ме да не те виждам повече или ще съжалявам. — Сърцето й отекваше с тежки учестени удари, а стомахът й се бе свил на топка.

— По дяволите!

— Говори по-тихо. Хората ни гледат!

Уейд имаше чувството, че Лидия не издържа. Като истинска дама, тя изискваше умереност в реакциите на познатите си. Би желал Мейси да приличаше поне наполовина на Лидия.

— Защо ме покани тук?

— Да направим първо поръчката. Работата може да почака. — Лидия взе менюто и го запрелиства.

— Добре. — За Уейд бе загадка какъв бе проблемът, който трябваше да обсъждат, но се подчини на желанието й.

Лидия разбираше, че не бе дошъл, за да говорят по работа. Бе останал с погрешното впечатление, че е позвънила, водена от сантиментални причини. Мислеше се за силна жена, но осъзна, че не може да устои на желанието, което четеше в очите му.

Обядът сякаш продължи цяла вечност. Хранеха се мълчаливо, разменяйки си от време на време по някоя банална реплика. Разказа му за посещението си в Алабама у семейството на брат си. Поговориха за птицефермите, за стадото говеда, за нейното желание да се захване отново с вътрешна архитектура и за намерението й да даде голямата част от наследството си за благотворителност.

— Не се нуждая от парите на Тайлър. Като имам предвид какъв бе бракът ни, бих се чувствала като крадец, ако ги задържа.

— А аз мисля, че ти ги дължи, заради всичко, което ти е причинил.

— Мога и сама да се грижа за себе си. Ако всичко върви добре, бих могла да наема офис в новия търговски център.

— Какъв търговски център?

— Нали знаеш, онези планове да се съборят старите постройки около Котън Роу и на тяхно място да се издигне съвременен център. — Сърцето на Лидия препускаше със сто километра в час, а дланите й се изпотиха.

— Не мисля, че всички са склонни да продадат земята си.

— Няма по-удобно място за търговски център в Ривъртън. — Лидия обърса ръцете си с една салфетка. — Не мога да разбера защо се съпротивляват. Там са останали само съборетини и ръждясали релси.

— Нима искаш да се заличи миналото на Ривъртън?

— Говориш така, сякаш не изпитвам никакво уважение към историческите паметници. Както знаеш, аз съм член на Историческото дружество. Положих много усилия, за да се възстановят и постройките от времето на Гражданската война.

— Тогава защо да не запазим и Котън Роу? — Уейд кимна за благодарност на келнерката, която доля кафе в чашите им. — Мама никога няма да продаде.

— За да се реставрират сградите, са нужни повече пари, отколкото ако се съборят и се издигнат съвременни постройки. — Лидия се опита да се отпусне и да се успокои. Боеше се да не избухне и да провали всичко.

— Така ли?

— Статистическите проучвания показват, че хората в Ривъртън имат нужда от промяна, от нещо съвременно и модерно. — Забеляза гримасата на неодобрение върху лицето му и произнесе на един дъх: — Ако майка ти продаде земята, това би ви помогнало да получите кредит, за да купите ново оборудване за птицефермата.

— Дори и майка ми да реши да продава, парите са си нейни. Освен това има и други собственици, които не са съгласни.

— Майка ти е единствената, която не е дала съгласието си.

— А старият Паундърс и Маркъс Холт?

— Глен успя да убеди господин Паундърс да подпише акта за продажба, а Маркъс Холт е готов всеки миг да стори същото.

— Разбирам.

— Не те моля заради Глен, нито заради Тайлър. Правя го за доброто на града. Ривъртън е в прегръдките на миналото.

— Аз не съм човекът, който ти е нужен. Мястото принадлежи на майка ми. Само то й е останало от баща ми.

— Ясно ми е, че майка ти притежава земята, но ако ти й обясниш предимствата и възможностите за теб, за цялото семейство, както и за Ривъртън… Добре, убедена съм, че ако съществува човек, който може да я убеди, това си ти.

Внезапно Уейд удари с юмрук по масата. Шумът бе толкова силен, че хората от съседните сепарета и маси замълчаха и погледнаха с любопитство.

— Грешите, госпожо! — Той се изправи. Очите му, изпълнени с презрение, блестяха диво. Лицето на младата жена бе бледо, сякаш щеше да изпадне в шок.

— Уейд… — Гневът му я изпълни със страх. Сърцето я заболя, като осъзна, че го е обидила. О, господи! Не би желала той да реагира така, сякаш го бе предала!

Уейд я погледна за миг, след това извади портфейла си. Хвърли купчина банкноти и си тръгна разгневен.

Лидия остана безмълвна, докато из залата се шушукаше. Пак бе в центъра на хорското любопитство. Без да помисли как ще се приемат действията и тя се изправи и последва тичешком Уейд. Когато го приближи, той се качваше в камиона си.

— Уейд, моля те, почакай! — С ръце, сключени като за молитва, Лидия се спря пред камиона.

Той замръзна. След това бавно се обърна към нея. Не й каза нито дума, но по лицето му ясно се четяха чувствата, които бушуваха в душата му.

— Моля те, нека да ти обясня! — Тя колебливо пристъпи.

— Какво има да ми обясняваш? Ти, Харауей и бог знае още кой сте решили да се възползвате от слабостта ми към теб!

— Не е така. — Лидия се скова като чу истината, произнесена на глас. — Аз наистина съм уверена, че новият търговски център е изключително важен за Ривъртън.

— Вървете по дяволите заедно с новия си търговски център, госпожо Рийд! — Той се качи в камиона и затвори вратата.

— Уейд!

Бе допуснала ужасна грешка. Съжаляваше. Ако само можеше да измисли начин да го накара да й прости! Не я бе грижа, че забързаните хора по улиците на Ривъртън се спираха и я гледаха, че собствениците на магазините надничаха през прозорците си, докато тя крещеше след Уейд Камерън като продавачка на рибния пазар. Обезумяла от необходимостта да заглуши болката си, Лидия натисна дръжката на вратата и отвори кабината. Уейд включи двигателя. Докато маневрираше бавно с поглед в огледалото за обратно виждане, тя скочи вътре и затръшна вратата.

— Какво, по дяволите, правиш? — Огледа я и забеляза, че полата й се бе вдигнала десетина сантиметра над коляното, в чорапите й зееше дупка, а елегантните й обувки бяха кални.

— Не сме завършили разговора си — каза тя, останала без дъх.

— Какво си въобразяваш! Защо нахлуваш така в камиона ми?

— Ти не ме изчака.

— Слизай!

— Няма! — Лидия обърса с длан потта от челото си. Ситуацията й се стори комична. Засмя се, а Уейд я погледна така, сякаш бе загубила разсъдъка си.

— Защо се смееш, за бога?

Лидия не можеше да спре. Бе изпаднала в еуфория от неочакваната си постъпка.

— Госпожо Рийд, съзнавате ли, че половината град ни гледа? — Уейд се питаше колко време ще й е нужно, за да преодолее състоянието си.

— Тогава изведи ме от града — каза тя с усмивка на устните.

Уейд я погледна изпитателно. Подкара бързо и се отправи на изток. Никой не продума.

След десетина минути той излезе на запустелия релсов път, който стигаше чак до Котън Роу, две стари и разнебитени постройки, отдавна останали без врати и с изпочупени прозорци. Паркира камиона си в задния двор на батажа, който се извисяваше като скелет на мамут.

Уейд пусна ключовете в джоба си, отвори вратата и скочи от камиона. Лидия очакваше да заобиколи от нейната страна и да й помогне да слезе. Като го видя да тръгва в противоположната посока, се изправи на седалката и се загледа в него. Вятърът брулеше последните пожълтели листа и посипваше с тях изоставения път. Играеше си с къдриците на Уейд. С рязък жест той отметна падналата върху челото му коса.

Лидия слезе и с бавни несигурни стъпки го последва. Когато го приближи, той се обърна.

— Е? — В гласа му долавяше само презрение.

— Какво?

— Каза, че не сме завършили разговора си и ме накара да те изведа от града. — Пъхна ръце в джобовете на панталоните си и приклекна.

— Глен ме помоли да ти говоря за новия център. — Уейд не отговори и тя продължи: — Първо отказах. Бяхме се разбрали да не се виждаме повече и не се… Е, добре, не се разделихме като приятели.

— Но Харауей все пак успя да те убеди да ме използваш!

— Истината е, че… — Питаше се дали ще намери сили да признае. — Истината е, че ми липсваше и се съгласих да постъпя така, защото исках да те видя.

Уейд застина. На фона на синевата на небето и залеза на слънцето силуетът му напомняше огромна тъмна статуя.

Тя докосна рамото му. Статуята се раздвижи. Обърна се и я прегърна с такава страст, че тя потрепери от глава до пети.

— Лидия — прошепна, като зарови лице в косите й и леко докосна с устни шията й.

— Моля те, не ме презирай! — Тя обгърна с ръце кръста му и се притисна към него.

— Презрението е последното нещо, което изпитвам към теб! — Той я погледна. Бе така нежна и крехка!

Беззащитна Лидия въздъхна. Той се възползва от този миг и я целуна. Тя отговори на милувката му. Стъписана от силата на неговото желание, Лидия прие тялото му, сякаш цял живот бе чакала да изпита тази наслада. Устните му търсеха настоятелно нейните. Ръцете му се движеха бавно по тялото й, от шията до гърдите. Обезумял от страст, Уейд трепереше, дишаше тежко и учестено. Усещаше как тя се отпуска и се разтапя под пръстите му. Лидия се уплаши от чувствата си. Да отговори на ласките му лудо, пламнала и тя от желание, бе необичайно за нея. Осъзна, че трябва да избяга, преди да е станало късно.

Заобиколена от сенките на миналото и потопена в страстта на Уейд, тя прозря истината. Копнежът й бе силен и неудържим като порив на вятъра.

— Мила, мила, имаш ли представа как те желая? — Уейд покри лицето й с целувки, а ръцете му се плъзнаха към ханша й, притискайки я силно във възбудата си.

— Не ми причинявай това! — Тя се опита да се отдръпне. Тялото й жадуваше за него, но подсъзнателно усещаше, че не бива да си играе с огъня.

— Няма да ти направя нищо различно от това, което ти искаш да направиш с мен. — Той продължаваше да я притиска към себе си. — Ти го искаш! Знам, че го искаш.

Лидия положи глава на гърдите му и чу ускорените удари на неговото сърце.

— Не мога да отрека чувствата си, но съм длъжна да спра дотук.

— Не! Не мисли за това.

— Не можем да си позволим да се отдадем на чувствата си. — Искаше да му покаже, че не бе жена, която се отдава някому, без да бъде обичана и без самата тя да обича.

— Би било ужасна грешка, ако не го направим!

Уейд хвана с две ръце лицето й и настоятелно потърси отговор в лешниково зелените й очи. Не го намери. Откри само горещо желание, скрито дълбоко под привидната студенина на погледа й.

— Страстта ни няма да изчезне, знаеш го, нали?

— Трябва да си кажем сбогом. — Сълзи задавиха гласа й. — Иначе ще се унищожим един друг.

Би искал да спори с нея, но знаеше, че думите са безполезни. Нямаше сила на света, която да я накара да забрави принципите и възпитанието си, нейното лично разбиране за добро и зло. А това бяха качествата, от които той безпределно се възхищаваше и пред които се прекланяше. Това бе причината за обожанието му. Но в този миг би желал Лидия да се държи като жена, а не като дама. Оглеждайки пустотата на Котън Роу, той усети как отново го завладява самота.

— Не мисля, че мама някога ще продаде тази земя. Тя е жена, която не одобрява промените.

— Харесвам майка ти…

— Ще те закарам до вас. — Уейд вдигна ръцете й и нежно ги целуна.

— Благодаря ти.

Вятърът свистеше през изпочупените прозорци. Около Лидия и Уейд се спуснаха тъжни сенки. Разменяйки си последен, изпълнен с желание поглед двамата се опитваха да се сбогуват със страстта, която нямаше да угасне никога.

Шеста глава

Уейд седеше зад бара. В ръката си държеше стоплена халба бира, която преди час бе леденостудена. Носеше се весела музика, а дансингът бе препълнен с хора, празнуващи настъпването на Нова година. От месеци не бе се отбивал в крайпътната кръчма на Хулигънс, известна в целия щат със звънливата си музика, хубавите питиета, леките жени и не на последно място — с юмручните боеве, които се разгаряха там от време на време. Бе престанал да посещава евтини заведения, още преди да се роди Моли. Но тази нощ самотата го бе обсебила, както никога преди това.

Таня бе помъкнала Брит на среднощна служба в църквата, а Моли бе заспала в прегръдките на баба си преди девет часа. Уейд броди из тихата къща, заслушан в звуците на дъжда, барабанящ леко по металния покрив на задната веранда. Взираше се в тъмнината на нощта, но единственото, което виждаше, бе лицето на Лидия. През последните месеци бе опитвал напразно да пропъди мисълта за нея. Паметта му непрестанно възпроизвеждаше образа й. И всеки път той се възбуждаше неудържимо. Към десет часа вече крачеше нервно, обезумял от желание, копнеещ за нея. Знаеше, че в кръчмата на Хулигънс винаги се навъртат жени. За един час, докато пиеше бирата си, бе отблъснал не една. Първата му се стори твърде стара, другата — много пълна, а третата — прекалено висока. Сега пък едрогърда червенокоса жена му правеше недвусмислени знаци. Не бе по-възрастна от двайсет и пет, с дребна и стегната фигура. Бе облечена в плътно прилепнали джинси, копринена полупрозрачна блуза, която не оставяше почти нищо скрито, и обувки с високи токове.

Не желаеше да си признае, че причината да отблъсне трите жени се криеше в желанието, което изпитваше към Лидия, единствено и само към нея. Господи! Та нали и тя бе жена като всяка друга?! С меки и топли устни, стегнати гърди и дълги крака, готови всеки миг да се увият около някой мъж? Всичко това предлагаше и червенокосата.

Докато вървеше към другия край на залата, Уейд се питаше къде ли бе Лидия сега. Когато спря пред червенокосата, тя му се усмихна.

— Здравейте! — Гласът й бе по детски тих и нежен.

— Да потанцуваме?

— Вече не вярвах, че ще ме поканите.

Уейд обви с ръка раменете й. Тя се притисна към него, докато вървяха към дансинга. Завъртя се и му се усмихна приканващо. Гърдите й се опираха в неговите и той усети болезнено възбудата си.

— Харесваш ми! — Тя се потърка у него.

Движеха се бавно в ритъма на китарите и барабаните. Той бе готов, тя също. За съжаление единствената, за която копнееше, не бе в прегръдките му.

— Би ли ме придружил до къщи? — прошепна червенокосата.

Той я притисна още по-силно към себе си. Господи! Имаше нужда от жена. Но не от тази!

— Поласкан съм, че ми предлагате — каза Уейд, съзнавайки, че би тръгнал с нея, само и само да пропъди Лидия от мислите си. — Но аз ще се възползвам от вас, за да забравя друга жена. Не бихте желали, нали?

— И преди са ме използвали — усмихна се тя.

— Но не и аз. — Уейд спря да танцува и я поведе обратно към бара. — Хей, Снейк, сипи едно питие на дамата за моя сметка! — Той извади портфейла си и я целуна.

Когато си тръгваше, червенокосата го дръпна за ръката и попита:

— Знае ли тя каква късметлийка е?

Уейд се засмя. Без да отговори, грабна коженото си яке, навлече го и тръгна към изхода. Нуждаеше се от чист въздух. Отвори вратата и видя, че лекият дъждец бе преминал в снеговалеж. Като вдигна ципа на якето си, Уейд извади ключовете и хукна към камиона. Скочи в тъмната студена кабина и затвори вратата. Включи двигателя и излезе от паркинга. Знаеше много добре къде трябва да отиде и какво трябва да направи. Надяваше се, че няма да го изгони.

Лидия стоеше изправена до леглото си. Бледа светлина заливаше стаята. Беше се прибрала преди тридесетина минути от местния клуб, където бе прекарала в танци вечерта преди Нова година. Самотата се бе спуснала над нея като покривало. Свали синята си шифонена рокля, постави я обратно в плика, в който стоеше опакована, и я окачи в гардероба.

Навън с бавни стъпки започваше зимата. Домът й бе топъл и уютен, но празен — съвършено празен. Не бе имала голямо желание да ходи на танци, но Глен и Елоиз бяха настояли. Присъстващите я затрупаха с любезни въпроси. Всяка жена бе намекнала за връзката й с Уейд Камерън, а всеки мъж я бе поканил на танц. Никога Лидия не бе посрещала края на една година, заобиколена от толкова внимание.

Бе едва един и двадесет и пет. Трябваше да вземе решение. Не можеше да продължава да живее така. Трябваше да напусне Ривъртън, да се върне в Бирмингам и да отвори отново студио за вътрешна архитектура. Такова решение не я задоволяваше. Беше обикнала малкия град. Но ако си тръгнеше, щеше да реши един проблем, който стоеше пред нея. Тази нощ Глен Харауей бе казал съвсем ясно, че след като изтечеше годината на официалния траур, имаше намерение да започнат интимна връзка. Дори бе намекнал, че само уважението към паметта на Тайлър го бе възпряло да й направи предложение да се омъжи за него.

Разбира се, ако напуснеше града, нямаше да се среща повече с Уейд Камерън. Повече от месец тя бе мечтала, но се бе страхувала да го види. Съзнавайки, че няма право да бленува по мъж, съвършено различен от нея, мъж, който сам бе заявил, че не смята да се жени повторно, мъж, чиято съпруга е била любовница на Тайлър, тя все пак не можеше да престане да мисли за него ден и нощ. Бе се държала като глупачка, когато се качи в камиона му. Целият град бе започнал да шушука за вдовицата на кмета и Уейд Камерън. Освен това се подновиха загадъчните обаждания. Първото още същата нощ, когато с Уейд се видяха за последен път. А две седмици по-късно, точно преди Коледа, бе чула отново същия глас да я хвали, че е била послушна. Бе крайно изнервена. „Заблуждаваш сама себе си, казваше си тя. Много добре знаеш какво ти има. Ти си нормална, здрава жена. Имаш нужда от мъж. И желаеш точно Уейд Камерън.“ Пръстите й нервно си играеха с венчалната халка и с годежния пръстен. Без да съзнава какво прави, свали и двете бижута и ги задържа за миг в дланта си. Вече нямаха никакво значение за нея. Бяха само спомен за напразно пропилените години и за мъжа, който я бе предал. Издърпа чекмеджето на нощното шкафче и сложи пръстените в него. Протегна се към края на леглото, взе пеньоара си с цвят на слонова кост, облече го и завърза колана. Закрачи нервно из стаята. Не й се спеше. Копнееше за ласките му. Когато се омъжи за Тайлър, беше девствена. Но сега не бе неопитна. Беше обичала съпруга си и бе направила всичко, за да му достави удоволствие. През първите няколко месеца от женитбата им те се любеха често, но кратко. Тайлър я уверяваше, че го задоволява напълно. Но я бе лъгал. Не бе го задоволявала повече, отколкото той — нея. Рядко й бе доставял удоволствие, а само година, след като пред олтара си бяха дали обет за вярност, той бе потърсил друга жена. Само ако бе намерила кураж по-рано да погледне истината в очите!

Лидия не бе в състояние да проумее защо към Уейд изпитваше първично по своята същност сексуално влечение. Еротични фантазии непрестанно се въртяха в главата й и я подлудяваха. Постави ръка на врата си и я плъзна надолу към гърдите. Когато докосна зърната им, усети реакцията. Господи! Трябваше да престане! Не биваше да допуска Уейд дори в мислите си!

Седна на леглото, отпусна глава и покри лицето си с длани. Сподави хълцанията, които я разтърсиха. И точно в този миг дочу звук от кола. Не, не беше кола, това бе камионът на Уейд! Скочи на крака и избърса сълзите от очите си. Защо идваше по това време? В един и половина на Нова година? Преди да измисли нещо, на вратата се позвъни. Дали да му отвори? Но какво щеше да се случи?

С боси крака, само по копринен пеньоар и бикини, Лидия бавно слезе по стълбите. Спря се в антрето с усещането, че не би могла да се помръдне повече. Той позвъни отново и отново. Очевидно бе твърдо решен да я види. Внезапно звънецът спря и Уейд заудря с юмрук по вратата.

— Лидия, знам, че си вътре. Ела до вратата, дявол да те вземе!

О, небеса! Крещеше така, че щеше да събуди съседите. Глен и Елоиз щяха да разберат за посещението му. Молеше се да не бяха чули камиона, когато паркираше в задния двор. До сутринта целият град щеше да научи, че Лидия е имала среднощен гост. Разбуден от шума, Лео залая и се втурна към антрето. Пухкавото кутре подскачаше около Лидия. Тя го погали по главата и му прошепна:

— Тихо, Лео. Всичко е наред.

Кучето се успокои, но остана до нея. Тя колебливо запали лампата. Едва сдържайки дъх, си пожела Уейд да си отиде и да я остави на мира. Но тази нощ се чувстваше самотна и възбудена. Би сломил съпротивата й съвсем лесно.

Той удари още веднъж по вратата. По-силно. Лео изръмжа.

— Няма да си тръгна, преди да те видя — проточи Уейд.

Лидия стигна до вратата тичешком, натисна бравата и отвори. Беше той, целият мокър. По главата му блестяха снежинки. Уейд плъзна поглед по тялото й, от глава до пети. Косата й бе разпусната и стигаше до раменете. Прозрачната дреха едва прикриваше красивото й стройно тяло. Чувстваше се възбуден от часове, но при вида на бленуваната жена желанието му направо го влуди. Трябваше да я люби или…

Лидия понечи да каже нещо, но звук не се чу. Леденият януарски вятър развя тънката й дреха и тя потрепери от студ. Някъде отдалеч долетя приглушен сигнал от преминаващ влак. Излая куче. Лео заскимтя и мина пред краката на господарката си. Подуши Уейд и размаха опашка.

— Лидия… — Шепотът му бе изпълнен със страдание.

— Ти не биваше… Не трябваше да идваш.

— Не ме отпращай! — Очите му бяха приковани върху лицето й.

Без да продума, Уейд влезе и хлопна вратата. Свали ципа на якето си, прокара неуверени пръсти през косата си и колебливо пристъпи към нея.

Щракването на вратата я стресна. Тя прие решението, което таеше в сърцето си, като неизбежно. Покани го да влезе. Единственото, което можеше да направи, бе тази нощ да се раздели с него, веднъж и завинаги. Съзнаваше, че греши и се обрича на неизвестна съдба.

Уейд направи още една крачка към нея, но тя му обърна гръб. Меката светлина в антрето му позволяваше да се наслади на фигурата й, застанала в дъното на коридора.

Ако я докоснеше, всичко отиваше по дяволите. Беше копняла твърде много и твърде дълго за този мъж. Той я гледаше с настоятелност, равна на нейното желание, а невидимите импулси, които излъчваше тялото му и които тя улавяше, я изпълваха със сладострастно трептене някъде дълбоко в нея.

По якето и по избелелите му джинси личаха мокри петна. Горните три копчета на ризата му бяха разкопчани, достатъчни, за да разкрият окосмените му гърди. Лидия прочете копнежа в очите му. Погали извивката на брадичката му, мускулестия му гръден кош и издатината, която се очертаваше на панталоните му.

Уейд не откъсваше очи от нея. Този пеньоар скриваше много малко от пищните извивки на тялото й. Виждаха се гърдите й, розовите им зърна, забеляза пъпа и очертанията на бикините. Вече стенеше от желание. Искаше Лидия и Бог му бе свидетел, че щеше да я притежава.

— Не можеш да избягаш от това! — Устните му нежно докоснаха нейните. — Никой от нас не може да избяга от съдбата си.

— Уейд…

— Да! — Притисна устните си, търсещи и настояващи, върху нейните. Плъзна внимателно език и докосна нейния. Лидия отговори пламенно на целувката му. Уейд я притисна още по-силно до себе си. Изпълнена с желание, тя протегна ръце и го прегърна, докато тялото й сякаш само се наместваше в извивките на неговото. Бог бе чул молитвите му. Беше бленувал този миг месеци наред. Устните й го подлудяваха. Бяха топли и разцъфтели от страст. Лидия простена, когато Уейд плъзна ръце по гърба й, обхвана бедрата й и я притисна към себе си. Тя усети възбудата му. Инстинктивно се притисна още повече. Тялото й трептеше от желание, готово да се подчини на мъжествената му сила.

Тя пъхна ръце под якето и го прегърна. Бавно и внимателно свали дрехата и тя тупна на пода. Искаше да опознае голотата на тялото му, да докосне гърдите му и развитите мускули. Едно по едно разкопчаваше копчетата на ризата, докато той бавно милваше бедрата й. Прокара треперещи пръсти от широките рамене до тънкия му кръст. Когато посегна към катарамата на колана му, той хвана китките й и я притисна до стената.

— Не мога да чакам повече. Искам те!

— Аз също!

Пеньоарът й се разтвори и се показаха гърдите й. Долу ниско се виждаха очертанията на бикините. Захвърляйки дрехата, Уейд покри едната й гръд с устните си, а с ръцете си започна бавно да сваля бикините. Уейд коленичи. Като движеше ръцете си нагоре по извивките на краката й, той галеше нежната й като коприна кожа. Настоятелно притискаше длани по хълбоците й и я притискаше към себе си, докато не усети как страстно се бе разгоряло желанието й. Лидия изскимтя. Залюля се и обви тялото му с краката си. Уейд я прихвана през кръста. Притисна я до стената, като целуваше врата, брадичката й и отново се връщаше към устните. Разкопча катарамата на джинсите си, свали ципа и с рязък жест ги отпрати на пода. Пое краката на Лидия и като ги държеше здраво, проникна със силен тласък в нея.

Тя се вкопчи в прегръдките му, като отчаяно търсеше устните му. Като се движеше ритмично в нея, Уейд мълвеше неразбираемо думи за дълго потулваното си желание, изливаше чувствата, които пораждаше сливането на телата им. Лидия съсредоточи усещанията си върху изгарящата, но приятна болка, която усещаше да прониква в нея и да я потапя в море от страст. Тя го обвиваше все по-плътно. Усили дълбочината и силата на проникването си, прошепна две думи в ухото й и тя сякаш се взриви. Вик на удовлетворение изпълни тишината на къщата. Уейд изтръпна от силата на удоволствието, което премина през него. С последен силен и триумфален тласък той се освободи в тялото й. Останаха вкопчени един в друг, задъхани от щастие.

— Прекрасна си, Лидия!

— Не, ти беше прекрасният! — Тя се отпусна, без да протестира в прегръдките му, и той я понесе нагоре по стълбите.

Няколко часа по-късно Лидия лежеше сама в леглото си и слушаше шума на отдалечаващия се камион на Уейд. Още не бе зазорило, така че съществуваше малка вероятност да не го забележат. Сети се, че е късно да се притеснява. Времето, прекарано с него, й се струваше като нереален еротичен сън, толкова прекрасен, че просто не би могла да го приеме за истина. Беше разбрала, че никога преди не се бе любила истински, че сексуалните й преживявания с Тайлър са твърде далеч от действителността на живота. Имаше нещо първично в сексуалната наслада, която изпита заедно с Уейд — огнено и ненаситно.

Уейд я бе положил нежно и я бе покрил с милувки и целувки. Езикът му се плъзгаше до всяко кътче на тялото й, давайки и нова представа за същността на думата обожание.

Изпълвайки я с удовлетворение, тя бе като подивяла в желанието си да му отговори със същото. Той я възбуди бавно, докато не я накара да крещи от удоволствие, преди да бъде задоволен отново.

Бяха задрямали за кратко и двамата, все още възбудени и очаровани. Той се бе пробудил пръв и бе започнал да я милва. Бе го приела за трети път, изгаряща от опияняващата болка на проникването. Последното им сливане бе точно толкова диво и възбуждащо, колкото и първото. Бе й казал, че би желал да я види отново и реагира с типичната мъжка болезненост, когато му съобщи, че не може да си позволи да му бъде любовница, че тя, официално, бе все още в траур и че единствената възможна връзка между тях бе женитбата.

Уейд спори разгорещено с нея. Излизайки гневен от стаята, бе й извикал, че няма да я потърси повече. Тя щеше да бъде тази, която щеше да го повика.

Лидия желаеше Уейд. Беше й показал колко чувствена жена е и й бе върнал гордостта, потъпкана от Тайлър. Но той нямаше място в нейния свят, както и тя в неговия. В нейното обкръжение младите вдовици не хлътваха в любовни авантюри, когато партньорите нямат същия социален статус. За женитба, разбира се, и дума не можеше да става. Никога не би приел да се премести да живее в града, а тя във фермата. Съществуваше само една възможност. Изтеклата нощ трябваше да остане единствена. През следващите седмици щеше да подреди наново живота си. И щеше да го направи без Уейд Камерън.

Седма глава

Лидия изключи портативния телевизор върху кухненския плот. Постави празната чаша от кафе в мивката и погледна сивите облаци. Утрото бе мрачно. Нищо чудно прогнозата на местните метеоролози, че късно следобед дъждът ще премине в сняг, да се окаже вярна. Сериозна причина да се приготви веднага и да отиде до фермата преди обяд, реши тя. Човек не можеше да разчита на времето през февруари. Около Мисисипи то винаги показваше капризите си.

Повече от шест седмици не бе виждала Уейд, но днес бе принудена да го потърси. Предстоеше й да вземе решение. Би могла да напусне Ривъртън и никой нямаше да научи тайната, която грижливо таеше в сърцето си.

Бе изненадана, че Елоиз не отвори дума за посещението на Уейд през новогодишната нощ. Може би шампанското, което бе изпила по време на тържеството в клуба, обясняваше защо бе проспала подобно събитие. Доколкото знаеше, никой от Ривъртън не бе научил за срещата им. Никой, освен загадъчния човек, който бе телефонирал. Бе й съобщил, че е направила ужасна грешка, като се е увлякла по фермер. Предупреждението му недвусмислено гласеше, че трябва незабавно да прекрати връзката.

Лидия бе твърдо решена да промени начина си на живот след бурната нощ. Всеки ден правеше по крачка към бъдещето си. Част от наследството, оставено й от Тайлър, бе отделила за благотворителни цели. С другата част бе възстановила студиото си. Дори вече работеше с първите си клиенти — младоженка, която обзавеждаше първия си дом, и един адвокат със съпругата си, които искаха да подновят жилището си.

Преминавайки през кабинета, Лидия хвърли поглед към работната маса. Там бяха струпани мостри от тапети, килими и проби за цветове. Приближи се и втренчи поглед в телефонния апарат. „Хайде, не бъди страхливка, каза си тя. Набери номера, обади му се!“ Бавно набра една след друга цифрите и чу сигнала. Стиснала здраво слушалката, тя изтръпна и затаи дъх, като чу гласа на Рути Камерън. Затвори. Ръцете й трепереха, пот изби над устните й. Не можеше да говори с него по телефона. Трябваше да го види лично.

След случилото се тя се стремеше да го избягва с цената на всичко. Признаваше си, че бе почти влюбена в него и той й липсваше, но и знаеше, че не биха могли да се надяват на общо бъдеще. Ето защо през последните шест седмици бе положила толкова усилия да подреди живота си и да забрави копнежа си по този толкова неподходящ за нея мъж.

Но от вчера, след като посети кабинета на един лекар в Коринт, разбра, че не би могла да планира живота си без Уейд.

Щом влезе с камиона в паркинга, Уейд съзря синьото БМВ.

Паркира близо до къщата, изключи двигателя и се загледа в автомобила на Лидия. Вкопчи ръце във волана и наведе глава. Какво, по дяволите, правеше тя тук? Преди шест седмици му бе дала да разбере, веднъж и завинаги, че не желае да го види повече. Това бяха най-дългите шест седмици в живота му. Не я бе виждал от онази нощ, наситена с толкова страст и чувства. Щом си спомнеше за нея, а тя присъстваше едва ли не всеки миг в мислите му, усещаше да го обзема възбуда. Още я желаеше.

През деня имаше достатъчно работа, но нощите му бяха изпълнени със самота. В тъмнината приглушено блестеше познатото лице с лешниково зелените очи и не го оставяше да заспи. Можеше да си спомни всеки детайл, всяка подробност, свързана с нея. Уханието й. Мекотата на кожата й, по които пръстите му се бяха плъзгали като по коприна. Гласът й, викът на щастие, когато проникна в нея.

„Не можеш цял ден да стоиш в камиона, каза си той. Рано или късно ще се наложи да влезеш вътре и да застанеш срещу нея.“ А може би не бе дошла при него? Вероятно Глен Харауей я бе изпратил да преговаря за земята около Котън Роу.

Беше чувал да се говори за „стария приятел на семейството“. Наскоро Таня бе обсъждала слуха, който се носеше, че няма да мине много време и Лидия ще стане съпруга на новия кмет. Само мисълта, че Глен я докосва, го изпълваше с гняв и с непреодолимото желание да го нарани физически.

Макар и да си признаваше, че Харауей бе по-подходяща партия, отколкото човек като него, не му се вярваше, че тя би се омъжила за някого, когото не обича. Небеса! Та тя обичаше него, а не Глен. Залагаше и последния си цент, че не бе се любила със съседа си.

Като взе шапката си, Уейд слезе от камиона. Капките дъжд, примесени със сняг, охладиха лицето му. Бързо заобиколи къщата и влезе през задната врата. Поколеба се за миг и дочу гласове.

— А, ето го. Тъкмо мислех да пратя някого да те потърси.

Уейд избърса краката си, свали шапката и горната си дреха. Не искаше да я погледне в очите. Боеше се.

— Не се помайвай там, синко. — Рути стана и му сипа чаша кафе. — Госпожа Рийд те чака почти цял час.

— Дошла си да ме видиш? — Лидия сведе глава, скръстила ръце в скута си.

— Сядай! Трябва да си измръзнал. — Рути му подаде кафето.

— Благодаря!

— Радвам се, че намина, Лидия! Имам малко работа и се оттеглям, докато вие двамата си поговорите.

Лидия имаше вид на човек, който е плакал, отбеляза Уейд. Очите й блестяха, заобиколени от тъмни сенки. Но бе прекрасна.

— Не очаквах да те срещна отново, не и във фермата. — Уейд остави чашата и придърпа един стол.

— Ако не бе толкова важно, не бих дошла. — Тя нямаше смелост да вдигне очи и да срещне погледа му.

— Да, когато видях колата ти, паркирана отвън, си помислих, че Харауей те е изпратил да убеждаваш мама. — Уейд въртеше чашата в ръцете си, загледан в облачетата пара.

— Моето посещение няма нищо общо с Глен, нито с центъра.

Дишането й се учести и сърцето й заби по-бързо. Той я гледаше, сякаш бе някоя непозната. Може би преживяното не означаваше нищо за него.

— Звучи сериозно. — Уейд си сложи две лъжички захар в кафето. — Не си изминала целия този път, за да ми донесеш лично покана за сватбата си, нали?

Лидия пребледня.

— Каква сватба? За какво говориш?

— Снаха ми ми каза, че всички с нетърпение очакват ти и Харауей да обявите годежа си. — Уейд отпи от кафето.

— Това е най-невероятното нещо, което чувам. Аз и Глен сме само приятели. Той беше най-добрият приятел и на Тайлър.

— Тогава защо си тук, Лидия? — Забеляза, че ръцете й трепереха, бе прехапала долната си устна. — Нали се разбрахме да не се срещаме повече?

— Така е.

— Тогава защо…

— Има нещо, което си помислих, че би искал да знаеш. — Лидия бутна стола си назад и се изправи.

— Слушам те.

— Искам да знаеш, че нямах намерение да идвам при теб. Бях решила да напусна града и да се върна в Бирмингам.

— Какво се опитваш да ми кажеш? — Уейд усети в стомаха си остра болка.

— Бременна съм. От шест седмици.

Знаеше го, още преди да го бе изрекла. Бе сигурен. Бе си загубил ума през онази нощ, бе отишъл в дома й неподготвен, бе я обладал три пъти, без изобщо да помисли за предпазни мерки. Не бе се държал така глупашки от години, от времето, когато Мейси го улови в капана.

— Сигурна ли си? — Уейд се чудеше дали не го лъже. Възможно ли бе да има някаква скрита причина за появата й с тази новина? Мили боже! Не й вярваше. Но можеше ли да допусне, че би се подложила на това унижение, ако не бе така?

— Никой от града ли не е научил?

„Може би наистина е бременна, помисли Уейд. Но дали не носи детето на Харауей?“ По дяволите! Сигурен бе, че детето е негово. Лидия не бе жена, която би делила леглото си с двама мъже едновременно.

— Обясних на лекаря, че не съм омъжена и той ми каза какви са възможностите.

— Аборт?

— Аборт, осиновяване или — самотна майка.

— Не можеш да останеш в Ривъртън и да родиш извънбрачно дете. „Добрите“ хора ще те изгорят на клада.

„Ето, наближава, каза си Уейд. Сега ще ми каже какво иска от мен. Навярно ще плаче.“

— Не те ли интересува? — Лидия не можеше да проумее реакцията му.

— Какво искаш от мен? — Отпи глътка кафе, вперил очи в лицето й над ръба на чашата.

— Нищо не искам! Просто помислих, че след като ти си бащата, имаш правото да знаеш.

— Да се омъжиш ли искаш?

Лидия ужасена отвори уста, но не издаде звук. Очите й бяха пълни със сълзи. Уейд се почувства раздвоен. От една страна му се искаше да я прегърне, а от друга бе изпълнен с гняв.

— Не желаеш да се омъжваш, така ли? Тогава каква издръжка искаш за детето, считано от днес? Или може би искаш мама да му прехвърли правата над Котън Роу?

От очите й рукнаха сълзи.

— Защо се държиш така? Единствената причина, поради която съм тук, е предположението ми, че като баща имаш… Имаш право да научиш за детето. Защо не ми вярваш?

— Точно в това е проблемът, скъпа. Не ти вярвам! — Уейд се изправи и пристъпи към нея. — Вече бях излъган от една жена. Искаше да се оженя за нея и аз го направих. Кълна се, че втори път няма да се оставя да ме пипнат в същия капан.

— Аз не желая да се жениш за мен, нито имам нужда от което и да било от нещата, които притежаваш. — Разтърсвана от гняв, тя се бе приближила на десетина сантиметра от него. — Ти си страхотен глупак! Имам повече пари от теб. А колкото до земята на майка ти, пукната пара не давам, нито за нея, нито за проклетия търговски център!

Уейд се взираше в Лидия, стъписан от гневния й изблик.

— Не ме лъжи! — Той я сграбчи за раменете и я разтърси силно. — Искаш нещо.

— Пусни ме! — Тя се опита да се освободи.

— Върви по дяволите! — С внезапно движение Уейд престана да я разтърсва и я прегърна. Целуна я така, сякаш бе негова собственост. Отново усети възбудата да нараства у него и разбра, че я желае и в този миг, както я бе желал винаги.

— Обещавам ти, че никога няма да те безпокоя! — Тя се дръпна назад. Сълзите в очите й бяха пресъхнали. — Не знам дали ще остана в Ривъртън или ще се преместя. Но нито аз, нито моето бебе ще те безпокоим.

Лидия изтича навън, грабвайки пътьом чантата и палтото си от закачалката. Отвори входната врата.

— Лидия! — Уейд я последва.

— Никога не бих те излъгала, Уейд — изрече отривисто, без да се обърне. Когато той сложи ръце върху раменете й, тя се отскубна и изтича на верандата.

Извика отново името й, но тя продължи да тича към колата си. От сивото и мрачно небе се сипеше леден дъжд. Северният вятър извиваше дърветата и свистеше из пожълтялата трева и голите храсти. С очи, заслепени от сълзи, трепереща от гняв и уплаха, Лидия подкара колата по коловоза, свързващ фермата с междуградския път. Не знаеше какво бе очаквала, идвайки насам, но едно бе сигурно — бе си получила заслуженото. В този миг мразеше Уейд много по-силно, отколкото го обичаше. Надяваше се да не го срещне до края на живота си.

— И ти я пусна да си върви в това състояние?

— Ти чу ли?

— Трябва да си съвсем глух, за да не чуеш. Ужасно се държа с това момиче.

— Опитваше се да ме накара да й повярвам, че е бременна. — Уейд прокара пръсти през косата си. — Не съм чак такъв глупак, та да направя една и съща грешка два пъти.

— Не, но си доста голям глупак, щом се държиш така.

— Какво! — Уейд се обърна и изгледа обвинително майка си.

— Момичето, което току-що си отиде с разбито сърце, не беше Мейси. Това бе Лидия Рийд! Една жена, която се е преборила с гордостта си, за да дойде тук и да ти съобщи, че носи твоето дете. Една достойна жена, която е сметнала, че имаш правото да научиш истината.

— Истината? Хм…

— Да, момчето ми, истината. Но ти си такъв глупак, че не можеш да я приемеш. — Рути се отправи към антрето и се върна, носейки палтото и шапката му.

— Какво по…

— Не ругай пред мен, Уейд Хойт Камерън! Върви да настигнеш Лидия и да й се извиниш за поведението си преди малко. След това се успокойте и измислете какво ще направите за себе си и за новия ми внук.

Без да продума, Уейд облече палтото и си сложи шапката. О, боже! Защо се бе държал така?! Майка му имаше право. Лидия никога не би го излъгала. Но когато му съобщи, единственото, за което се сети, бе Мейси, за лъжата, на която бе повярвал, за болката, която бе изпитал…

Уейд отвори вратата и излезе на верандата. Рути го следваше загрижена.

— Карай внимателно! Пътищата са покрити с лед.

Когато я настигна, тя бе на половината път до града. Караше прекалено бързо. Нищо чудно! След като й бе наговорил толкова ужасии.

Погледна с тревога заледения път. Натисна клаксона, надявайки се, че Лидия ще спре. Не биваше да шофира в такова време. Трябваше да му се обади. Той щеше да отиде у тях, вместо да рискува.

Като видя, че няма намерение да спре, натисна клаксона още веднъж. Тя увеличи скоростта. Сигурно бе гневна, а той бе последният човек, когото би желала да види. Но не разбираше ли, че бе опасно да продължава с тази скорост по заледеното платно?

Уейд се огледа напред. Не видя друго превозно средство и натисна педала на газта. Изравни камиона с колата й и отново натисна клаксона.

Тя погледна през страничния прозорец. Очите й бяха зачервени, а бузите мокри от сълзи. Той бе виновен. Кимна й да спре, но тя поклати отрицателно глава и продължи напред. Уейд намали скоростта и подкара след нея, поне да се увери, че ще стигне здрава и читава до града.

Внезапно Лидия увеличи скоростта. Колата полетя и го остави далеч назад. Господи! Какво искаше да направи?! Щеше да се убие! Разгневен, Уейд също ускори.

Внезапно Лидия натисна спирачка. Колата поднесе, завъртя се и спря в дълбоката канавка от другата страна на пътя. Бе станало за секунди, но на Уейд му се струваше, че наблюдава филм със забавени кадри. Сърцето му заби. Мислеше само за нея. Искаше да се добере до нея и да се увери, че е жива.

Отби камиона вляво. Колелата му поднесоха на същото заледено място. Уейд скочи и изтича до стръмния насип. Спусна се тичешком и отвори вратата. Тя седеше, опряна на въздушната възглавница.

— Какво искаше да направиш?

— Исках да избягам от теб! — Лидия го погледна в очите.

Уейд се провря в колата и плъзна ръка зад гърба й, като се опитваше да й помогне да се изправи и да излезе от колата. Тя прие помощта му.

— Май ще се наложи да ме откараш до града — каза тя, отдръпвайки се от него. — У дома ще телефонирам на пътна помощ.

Когато се опита да й помогне да се изкачат по стръмнината, Лидия отблъсна ръцете му. Той измърмори и поклати глава. Уейд заобиколи и отвори вратата на камиона. Тя се качи на стъпалото и в този миг се отпусна в ръцете му. Погледна лицето й. Бе бяло като сняг. Лидия бе загубила съзнание. Вдигна я, положи я на седалката и потегли.

— Дръж се, мила. Ще те отведа в болницата. — Бе истински уплашен за първи път в живота си.

Уейд се чувстваше като животно в клетка, докато крачеше напред-назад в чакалнята. Спря пред автоматичната врата към паркинга и се загледа навън. Забеляза, че от покрива на болницата висяха ледени висулки, небето бе все още сиво и мрачно, покрито с облаци, а пътят блестеше като стъкло.

Само преди десет месеца се бе втурнал през същата врата. В нощта, когато умря Мейси. Колко събития за толкова кратко време! Бе срещнал Лидия. Бе се влюбил до полуда в нея. Бе я любил. А сега тя беше бременна…

Да би могъл да си тегли един ритник! Колко зле се бе държал с нея, когато му съобщи новината. Господи! Беше се подиграл с чувствата й, бе унищожил и малкото обич, която изпитваше към него. „А ако загуби бебето?“, терзаеше се той и се обвиняваше за случилото се. Защо ли му трябваше да се изравнява с колата й и да сигнализира да се отбие от пътя? Толкова просто би било, ако само я бе следвал до дома й.

За шестте години на брака си той бе обект на солените шеги на приятелите си заради поведението на Мейси и на състраданието на цялото семейство. Съпругата му бе най-известната мръсница в Ривъртън. Един мъж не може да забрави подобно нещо. Не и за десет месеца. Но, както бе отбелязала и майка му, Лидия не беше Мейси. Нямаше право да я обвинява заради пороците на друга жена.

Още утре целият град щеше да шушука, че Лидия е била отведена в болницата от Уейд Камерън, след злополуката, станала по време на връщането й от фермата му. А най-лошото бе, че нямаше как да се скрие, че е бременна. Щяха да попаднат отново в центъра на вниманието. Нямаше да й хареса, но бог му бе свидетел, че нямаше как да спре мълвата.

— Господин Камерън? — Висока и стройна медицинска сестра го повика.

— Как е Лидия? Мога ли да я видя? — Уейд изтича към нея.

— Доктор Бикли би искал да разговаря с вас. Оттук, моля.

Слаб мъж с очила стоеше в дъното на коридора. Уейд го бе видял до Лидия в нощта, когато Тайлър почина.

— Господин Камерън? — Доктор Бикли протегна ръка.

— Как е тя? — Уейд отговори на поздрава му.

— Лидия е добре, малко е замаяна. Не е нещо необичайно една бременна жена да получи припадък.

— Има ли някаква опасност за бебето? — В очите на лекаря нямаше и сянка от безпокойство.

— Нито Лидия, нито бебето са пострадали. Колкото до емоционалното състояние на Лидия, това е друг въпрос.

— Притеснена е.

— Каза ми, че е ходила на лекар в Коринт. Не е дошла при мен, защото се е страхувала, че ще тръгнат приказки. Всеки би могъл да я види в кабинета ми, дори някой от подчинените ми би могъл да сподели с приятел или близък.

— Винаги се е притеснявала излишно от хорското мнение. — Уейд бързаше да влезе при нея и да я успокои, да я убеди, че отсега нататък няма защо да обръща внимание на приказките.

— Така е възпитана. Виждали ли сте майка й?

— Не.

— Е, добре, Лидия иска да ви види, млади човече. — Доктор Бикли смутено почесваше врата си. — Но не я притеснявайте.

Уейд се поколеба за миг, след това почука на вратата и влезе в стаята. Беше облечена и седеше на стол до леглото за прегледи. Изглеждаше изморена и замаяна.

— Лекарят каза, че си добре. И бебето също. — Той затвори вратата и застана до нея, без да се осмели да приближи или да я докосне.

— Исках да ти кажа две думи, преди да звънна на Глен да дойде и да ме отведе у дома.

— Не е нужно да викаш Глен. Аз ще те заведа.

— Не. Струва ми се, че ти изрази недвусмислено чувствата си.

— Сгреших. Не бях прав. В главата ми беше такава бъркотия! Неволно смесвах теб и Мейси. Опитвам се да ти обясня, че като размислих, разбрах, че не би ме излъгала.

— Колко мило от твоя страна.

— Налага се да приемем факта, че всички ще клюкарстват. Това е истината и е неизбежно. Не знам как бих могъл да спра хората да приказват, но затова пък знам един начин, който наистина ще им предостави тема за разговор.

— Ще напусна Ривъртън! — Тя се изправи и тръгна към вратата.

— Не, по дяволите, няма да направиш това!

— Значи имаш друго решение на проблема?

— Да, имам. Ще се оженим.

— Какво? — Лидия залитна и се хвана за облегалката на стола.

— Казах, че ще се оженим. Веднага!

Осма глава

През първата седмица на март съдията Франклин, един от най-добрите приятели на Лидия, изпълни церемонията на бракосъчетанието. Всичко отне по-малко от пет минути.

Десет дни след катастрофата Лидия непрестанно анализираше причините, поради които не биваше да се омъжва за Уейд. Но накрая два фактора наклониха везните в полза на женитбата. Първият — че бе бременна, а вторият — че бе намерила сили у себе си да си признае, че все още е влюбена в него.

— Пристигнахме — каза Уейд, докато паркираше пред вратата на къщата. — Обзалагам се, че мама е замислила някакво празненство.

Уейд слезе и помогна на Лидия. Изглеждаше невероятно красива в зимния си бежов костюм и шапчица в същия тон, чийто воал леко докосваше носа й. Но съвсем не приличаше на щастлива булка. Лицето й бе твърде бледо, усмивката — пресилена, а очите — загубили обичайния си блясък.

— Майка ти беше много мила. — Лидия пристъпи към верандата. — Знам, че не съм жената, която би избрала за теб.

— Мама не е човек, който би се бъркал в живота ни. — Уейд я последва. — Ще бъде добра към теб, ако и ти си добра с нея.

Уейд изглеждаше странно, облечен в черен официален костюм, бяла риза и тъмна раирана вратовръзка. За втори път през живота си се женеше не по свое желание.

— Ще се опитам да бъда добра майка на Моли. Обичам я, а мисля, че и тя ме харесва.

— Моли те харесва достатъчно, но не е нужно да си поставяш за задача да се превърнеш в нейна майка. — Уейд отвори вратата и изчака Лидия да прекрачи прага на къщата. — Единствената майчинска обич в живота си тя получава от мама.

Лидия съзнаваше, че Уейд не би желал да нарани чувствата й, но го бе сторил. Как можеха да се надяват на щастлив живот, щом той не желаеше тя да бъде майка на малкото момиче?

Влязоха в хола и Рути, облечена в обикновена кафява рокля и поизносени обувки, се запъти да ги посрещне, широко разтворила за прегръдка пълничките си ръце.

— Добре дошла у дома! — Усмивката й беше искрена и изпълнена с топлина. — Влизайте! — Тя прегърна Уейд с лявата си ръка, а снаха си — с дясната и ги въведе в дневната. — Таня и Брит ще наминат. Заради сватбата позволих на Моли да не ходи днес на училище.

Моли, облечена в рокля на цветя, бели чорапи и черни обувки, развълнувано се втурна към Лидия.

— Исках да дойда на венчавката, но татко не ми разреши.

— Нищо интересно не си изпуснала. — Лидия погледна замислено Уейд, а след това съсредоточи вниманието си върху Моли.

— Ето, вече са у дома, детенце! Хайде, ела с мен и ми помогни да донесем тортата — повика я Рути.

— Ще ти донеса най-голямото парче, Лидия! — Моли погледна нацупено баща си. — Ще отделя по едно парче за Рина, за Рохайд и за Лео. Лео ще живее вече тук, нали?

— Хайде, седнете и си поговорете с Брит и Таня, а аз ще се погрижа за питиетата. — Рути тръгна към вратата, а пред нея припкаше Моли.

Лидия седна в едно голямо кресло в колониален стил, покрито с ужасна оранжева материя и протрито на ръчките. Уейд се настани на канапето до брат си.

— Мама ми нареди да не казвам какво е мнението ми за всичко това — подметна Брит.

— Кога ли съветите на мама са ти пречили да говориш каквото пожелаеш? — попита Уейд.

— Моля те, Брит, замълчи. — Таня се протегна и докосна съпруга си. Брит отдръпна грубо ръка. — Добре дошла в семейство Камерън! — поздрави я Таня. — Мама е много мила, а ще харесаш и Лили, и Еми, когато дойдат да те поздравят.

— Надявам се, че двете ще станем приятелки. — Лидия харесваше снаха си, макар че младата жена изглеждаше някак си незряла. Имаше нещо мило и детско в нейното изражение.

— Разчитам на това. Мама е приятна компания, но няма особено желание да ходи на пазар в града, в Тупело или в Коринт.

— Харесва ми да обикалям по магазините, а освен това ще трябва често да пътувам извън града. Смятам да възстановя фирмата за вътрешна архитектура. Имам двама клиенти, а се надявам да имам и още.

— Ти смяташ да разрешиш на жена ти да обикаля насам-натам, докато е бременна? — Не скри учудването си Брит.

— Тя няма да…

— С Уейд не успяхме да поговорим за моята работа — каза Лидия.

— Прекрасно е да имаш собствена кариера. — Таня се изправи, забелязвайки Моли, която носеше подноса с тортата. — Когато се омъжих първия път, току-що бях завършила гимназия. Не можах да отида в колеж или в университет. — Тя пое подноса от Моли. — Дай да ти помогна, мила.

— Искам аз да поднеса на Лидия нейното парче! — Моли грабна една чинийка и я подаде на новата си майка. — Шоколадова е. Любимата торта на татко.

— Благодаря! — Лидия се питаше как би могла да погълне това огромно парче. Всичко, което минаваше през гърлото й, скоро излизаше обратно.

— Ето и кафето. — Рути остави таблата с чашите върху масата и седна.

— Другия месец ще имаме тържество в училище. За Великден. Всички майки са поканени. — Моли приклекна до креслото на Лидия и опря лакти на ръчката му.

— Моли! — Гласът на Уейд прозвуча предупредително. Знаеше, че детето му копнее за майчина ласка, но не желаеше Лидия да бъде притеснявана с каквото и да било. Ако искаше бракът му да има някакъв шанс, той бе длъжен да поеме нещата в ръцете си и да се увери, че семейството му няма да създава проблеми.

— С удоволствие ще дойда на великденското ти тържество. — Очите на Лидия се напълниха със сълзи и сърцето й замря от детската откровеност. — Имам една голяма кошница, която навремето използвах. Ще накарам брат ми да я изпрати.

— Колко е голяма?

— Ей толкова! — разпери ръце Лидия. — В съботата преди Великден ще сложим кошницата до леглото ти и ще видим дали Великденското зайче ще те посети.

Очите на Моли се разшириха от учудване и радост. Лидия си припомни за годините, когато зайчето идваше в стаята й. Трябва да е била деветгодишна, когато откри, че зайчето, което пълни кошницата с различни неща, беше баща й.

— Великденското зайче никога не е идвало у нас — каза Моли. — Татко винаги ми купува от онези готовите кошници в универсалния магазин. Не знаехме, че трябва да оставим празна кошница до леглото, нали, бабо?

— Да, мила. Татковците и бабите изглежда не знаят всичко за великденските зайчета. Но младите майки са наясно по този въпрос! — Рути взе чаша кафе и отпи. — Сега да вървя да прибера. Смятам да излезем за малко и да оставим младоженците насаме.

— Къде ще ходите? — попита Уейд.

— Отиваме до дома на Брит и Таня. — Рути се обърна към новата си снаха. — С Моли ще прекараме нощта там, за да ви осигурим малко спокойствие. Бог ми е свидетел, че рядко ще имате случай да бъдете насаме от сега нататък.

— Не е нужно, госпожо Камерън. — Лидия не желаеше да остава насаме с Уейд, който бе мълчалив и мрачен.

— Напротив, нужно е. И не ме наричай госпожо Камерън. Казвай ми Рути. А някой ден, като се опознаем по-добре, можеш да ми казваш и мамо.

— Благодаря ти, Рути. — Сърцето на Лидия преливаше от благодарност към свекърва й.

— Утре ще заведа Моли на училище, така че се наспете добре. Моли, да вървим да си вземем багажа.

Моли, все още облегната на креслото на Лидия, плахо протегна ръка и докосна перлената й огърлица.

— Колко е красива! Ти носиш много бижута, нали? А аз нямам нито едно.

— Ще измислим нещо — обеща Лидия.

— Брит, върви да включиш двигателя и да затоплиш камиона. — Рути побутна Моли пред себе си.

— Не обръщай внимание на Брит! — Таня се приближи до Лидия и й протегна ръка. — Той има добро сърце, но просто не може да преодолее някои неща… Смъртта на Пол… Женитбата ни веднага след това и… Е, добре, не бързай да го съдиш, преди да си го опознала.

Внезапно Лидия и Уейд останаха сами. Тя го погледна и се опита да му се усмихне.

— Ще ти донеса багажа от камиона. — Уейд мина покрай нея, като внимаваше да не я докосва. На вратата се спря и се обърна: — След това се налага да изляза. Няма да се бавя, но има неща, които трябва да свърша още днес.

Лидия не отговори. Не успя да се огледа и Уейд се върна, сменил дрехите си с обичайните избелели джинси и риза. Целуна я набързо по бузата и изчезна.

Лидия гледаше замислено във водата. Под сапунените мехурчета меко проблясваше новият й пръстен. Беше широк и плътен. Още не можеше да го възприеме като свой. Уж беше символ на вечната обич, а й напомни за фарса на първия й брак. Сега бе дала същия обет и на новия си съпруг.

Погледна през прозореца и потърси Уейд, надявайки се, че няма да се забави прекалено дълго. Бе излязъл преди два часа. За това време тя се опита да разгледа новия си дом. Къщата бе овехтяла. Конструкцията бе във викториански стил и тя предположи, че под многобройните мазилки и пластове боя се криеше красотата на онази епоха. Колкото до обзавеждането, то бе истински кошмар. Надяваше се, че ще успее да го убеди да й разреши да започне ремонт колкото е възможно по-скоро.

Уейд свърши работата си и се прибра. Предложи й да вечерят рано, защото отново му се налагало да излезе. Преди да успее да отвори уста, той й напомни, че вече е фермерска съпруга и трябва да приеме факта, че му се налага да работи до късно.

Във фурната Рути им бе оставила пържено пиле и бисквити, а в хладилника — бъркани яйца и чай. Останките от „сватбената торта“ стояха върху масата. Хранеха се мълчаливо. Уейд погълна огромно количество храна, а Лидия почти не се докосна до нея.

Тя изплакна чашите от чая, след това ги остави на решетката да се изсушат, а тя се зае да излъска сребърните прибори. Рути не бе оставила мръсни съдове и кухнята, която макар и старомодна, беше безупречно чиста.

Лидия съзнаваше, че нейната бременност и последвалата я женитба се приемаха от хората в града като сензация, но бе доволна, че никои, освен Глен и Елоиз, не й се противопостави открито. Елоиз бе злъчна, а синът й предложи да изпрати младата жена в Бирмингам при някакъв лекар, който би могъл да реши „незначителния проблем“. Щом им даде да разберат, че не възнамерява да се откаже от детето и смята да се омъжи за баща му, Елоиз положи големи усилия да я убеди, че по този начин разрушава социалния си статус. Глен й бе предложил да се омъжи за него. Тя отказа и той й пожела щастие, като я увери, че е готов да й помага винаги, когато има нужда. В дните непосредствено преди сватбата бе очаквала да се подновят загадъчните обаждания. Те наистина не закъсняха. Той… или тя се обади последната нощ. Не беше казала на Уейд, не виждаше смисъл, надяваше се, че след като бе омъжена за него, тайнственият събеседник нямаше причини да продължава със заплахите си.

Лидия оправи кухнята и се качи по стълбите към спалнята, в която Уейд бе оставил куфарите й. Стаите на горния етаж си приличаха. Подовете бяха покрити с масивна дървесина, а таваните бяха високи около два и шестдесет. На прозорците висяха евтини завеси. Овехтелите мебели и еднаквите килимчета пред вратите на стаите на горния етаж допринасяха за приликата им.

Лидия въздъхна с облекчение, когато откри малка баня. Тяхната баня. Естествено, крановете и аксесоарите бяха архаични, но й хареса старинната вана. Няколко неотворени парчета сапун бяха подредени върху шкафа, а до тях имаше чисти кърпи. На вратата висяха две хавлии. Работа на Рути, без съмнение. Лидия се усмихна при мисълта за топлата вана. Изглежда това щеше да бъде връхната точка на брачната й нощ.

След като провери гардероба, дрешника и шкафа, тя реши да не разопакова до следващия ден нещата си. Щеше да извади само синята нощница, пеньоара и чехлите.

Това бе най-дългият и най-уморителният ден от живота й. Уейд не бе се опитал да я улесни с нищо. Дори и след като семейството му бе се оттеглило, за да ги остави насаме, си бе измислил някакви нескончаеми задължения, за да бъде далеч от нея. Ако имаше късмет, когато се прибере, щеше да е заспала.

Уейд леко отвори вратата и пристъпи в тъмната кухня. Ослуша се да долови някакви звуци, издаващи присъствието на Лидия. Чу шума на бойлера, пукането на цепениците в камината и тиктакането на стенния часовник на майка му. Обичайното нощно спокойствие владееше къщата.

Без съмнение и за него това бе дълъг ден. Имаше нова съпруга и очакваше второ дете. Нямаше представа как ще преодолее финансовите или емоционалните проблеми. С Брит бяха вложили всяко пени, за да поддържат фермата и да осигурят най-необходимото за майка им, Моли и Таня. Умът му не побираше как щеше да изхранва още двама души.

Знаеше, че Лидия има достатъчно средства, за да издържа себе си и детето по-добре от него, но не желаеше тя да харчи собствените си пари, нито тези, останали от наследството на Тайлър. Мъжът, в края на краищата, бе длъжен да се грижи за всичко.

Съзнаваше, че Лидия не искаше да се омъжва за него, че се боеше от живота във фермата и не желаеше да освободи къщата си в града. Бе се съгласила на тази женитба по същата причина, която и той бе изтъкнал — за доброто на нероденото още дете.

Бе желал Лидия до полуда. И я бе взел, без да помисли за последиците. Сега и двамата трябваше да плащат за онази нощ.

Уейд заизкачва стълбите. Страхуваше се от мига, в който трябваше да я погледне.

Не би му харесало нищо повече от това да прекарат заедно цялата вечер и да се любят. През цялото време, докато беше в птицефермата и в обора, мислеше за нея. За сладкото й ухание, за меката кожа, за копринената й коса. От часове тялото му бе готово да се отдаде на удоволствието на любовта.

Вратата на спалнята му беше отворена. През тънките пердета се процеждаше лунна светлина и падаше върху старото месингово легло, върху което спеше Лидия. Тихо се промъкна покрай леглото, като се спря, за да огледа красивата си млада жена. Беше се завила чак до брадичката. Виждаше се само лицето й и златистата коса, разпръсната по възглавницата.

Отвори вратата на банята, включи осветлението и остави вратата леко открехната. Съблече се и влезе във ваната, дръпна пластмасовата завеса и пусна душа.

Лидия чу шума на водата, отвори очи и погледна към банята. Будилникът показваше девет. Дали Уейд щеше да разбере, че се преструва на заспала? Щеше ли да й каже нещо? Да й помогне да се приспособи към новия си живот? Очакваше ли от нея да се любят? Със свито сърце броеше минутите и очакваше новият й съпруг да се появи най-после. Боеше се от срещата с него, но в същото време изпитваше дълбок копнеж.

Петнадесет минути по-късно Уейд, съвършено гол, излезе от банята. Влажната му коса блестеше на лунната светлина.

Лидия затвори плътно очи и замря, докато Уейд се промъкваше в леглото. Чуваше ударите на сърцето си. Струваха й се силни като удари по барабан. Беше убедена, че и Уейд ги чува.

— Знам, че си будна — каза той и се обърна с лице към нея.

— Свърши ли със задълженията си? — Лидия се опита да запази спокойствие и да не се поддава на паниката, която я обземаше.

— Да, за днес. Всичко започва отново в пет сутринта. — Уейд се приближи и коленете му опряха нейните.

— Предполагам, че от мен се очаква да стана преди пет и да ти приготвя закуска. — Тя потръпна от допира на тялото му.

— Докато мама я няма, би било добре да го направиш, но не си длъжна. Не мисля, че си свикнала да ставаш толкова рано.

— Не съм кой знае каква готвачка, но бих могла да ти направя един омлет.

— Свали си нощницата! — Уейд я прегърна, но коприната покриваше почти всеки сантиметър от тялото й, от гърдите до глезените.

— Какво? — Лидия се опита да се изплъзне от ръцете му, но той я притисна още по-близо до себе си.

— Това е първата ни брачна нощ. Ние сме съпрузи. А едно от предимствата на брака е възможността да спим заедно. — Той плъзна ръка и повдигна края на нощницата й почти до бедрата. — Свали я.

— Не мога да я съблека, ако ме прегръщаш толкова силно.

Уейд я пусна и се подпря на лакът върху възглавницата си. Бавно и колебливо Лидия вдигна нагоре нощницата и я провря през главата си. Той се протегна, грабна дрехата и я хвърли на пода. Взе я отново в прегръдките си. В първия миг тя замря, сякаш бе неспособна да отговори на ласките му.

— Няма да ти причиня зло! — Уейд разбра, че е изплашена. Това бе неприятно усещане. Та той никога през целия си живот не бе наранявал жена. Защо собствената му съпруга трябваше да се бои от него?

— Знам. Само… само… — Тя избухна в плач, а тялото й потръпваше.

Уейд започна да я гали нежно. Едната си ръка движеше по гърба й, а с другата се опита да избърше сълзите й.

— Искам те, Лидия. Искам да те прегръщам, да те целувам, да те любя. Сега си моя съпруга и аз възнамерявам да направя всичко възможно съвместният ни живот да потръгне.

— Аз… Аз също искам да успеем. — Тя се отпусна в ръцете му. Тялото й сякаш си спомняше удоволствието, което бе получило от този мъж. — Само че никога не съм предполагала, че животът ми ще се обърне така. Не съм подготвена да живея във фермата, да бъда майка на Моли и твоя съпруга.

— Някой ден и това ще стане. — Уейд целуна челото й, лицето й, устните й. — Няма да ни бъде лесно.

— Съжалявам, Уейд! — Лидия поривисто го придърпа към себе си и покри с нежни целувки раменете му. — Знам, че и ти не си искал това.

— Може и да не съм искал да се женя отново, но това не значи, че не съм копнял за теб! — Той отново я притисна. С ръка върху бедрата й, я обърна така, че тя усети нарасналата му възбуда.

Лидия въздъхна, усещайки как и у нея се надига желание.

— Само сексът не е достатъчен.

— Вероятно не, но в момента това е единственото, с което разполагаме. — Устните му нежно докоснаха нейните. Целуна я и спусна бавно ръка с настоятелни и приканващи движения от гърдите към бедрата й.

Желаеше тази жена, но не можеше да си позволи да я обича. Не можеше да повери съдбата си в нейните ръце. Заради измяната на Мейси той бе загубил вяра и не мислеше, че би могъл да се довери отново някому. Щеше да даде на Лидия това, което можеше, и щеше да вземе от нея онова, което тя би му дала.

В миг Уейд отхвърли рязко завивките към долния край на леглото. Двамата останаха голи.

— Искам да те погледам! — Уейд седна и плъзна ръка от бедрата до гърдите й и обратно. — Доставя ми удоволствие да те гледам. Харесвам гърдите ти. И тези прекрасни розови зърна! — Той се наведе, докосна с устни едното и го засмука до забрава.

Лидия простена, усетила внезапната вълна на възбуда, преминаваща през тялото й.

— Уейд — прошепна тя.

Той плъзна ръце между бедрата й, като внимателно ги отдалечи едно от друго. Бавно, със страстни движения той проникваше с пръстите на ръката си в нея. Тя се изви като дъга и извика.

Като преметна крак, Уейд легна върху нея и я погледна в очите.

— Погледни ме — каза й. — Искам да те гледам. Искам да видя как се разтапяш.

Тя протегна ръце и го придърпа.

— Моля те, Уейд. Моля те. — Би искала да му каже, че го обича, че бе в състояние да му предложи много повече от удоволствията на секса, но не желаеше да му показва до каква степен я бе завладял. На Тайлър бе отдала и любовта, и сърцето си, бе му поверила живота си, а той я бе предал. Поне сега знаеше, че съпругът й не я обича. Но бе решила да се опита да промени това. Все щеше да намери начин да накара Уейд да я обикне. В отговор на желанието и възбудата му, Лидия се отпусна в очакване.

— Кажи ми, Лидия. Кажи ми! — С устни Уейд си играеше със зърното на едната й гръд. С език проследи очертанията му и премести устните си върху другата.

— Желая те, Уейд! — Тя спусна ръце по гърба му, стигна до хълбоците и ги притисна до себе си, умолявайки го да я обладае. Ако всичко, което имаха, бе сексът, то тя бе твърдо решена да се възползва от тази възможност.

С тласък той проникна в нея и я завъртя в танца на насладата, стар като света, увличащ с първичността на емоциите. Той навлизаше в тялото й, все по-възбуден и по-настоятелен. Лидия му отговаряше, тялото й ту се стягаше, ту се отпускаше в очакване на върховния миг.

Устните му я завладяваха. Целувката ги остави сякаш бездиханни, копнеещи за неземното удоволствие на края. С опитно движение той намести тялото й и след миг избухна еуфорията на взаимното задоволяване. Телата им потръпваха от изпитаната страст.

Уейд се отпусна до нея и я прегърна. Мълчаха, но чуваха учестеното дишане и туптенето на сърцата си.

Часове по-късно, докато Лидия още спеше, Уейд се изправи до прозореца и се загледа към широките поля. От време на време поглеждаше към леглото, към жената, която вече бе негова съпруга. Лидия бе съвършено неподготвена за живота във фермата. Беше добре образована и възпитана дама, която бе прекарала живота си сред разкош.

Непрестанно се терзаеше с въпроса колко ли щеше да издържи, колко дълго щеше да се опитва да подреди живота им. Знаеше, че е само въпрос на време и щеше да го напусне. Но нямаше намерение да допусне да разбие сърцето му. Бе решен да се възползва от дните и нощите. Ако сексът бе единственото, което имаха, то той щеше да се възползва от това.

Девета глава

Лидия вдигна телефонната слушалка и отново чу гласа, предупреждаващ я да напусне съпруга си. Заплахата гласеше, че остане ли, ще съжалява. Ръцете й трепереха. Обаждането бе пето по ред от деня на сватбата — по едно на седмица.

Беше ужасно изнервена от тези обаждания, но не бе казала дума никому. Тайнствената личност, която се криеше зад непознатия глас, не бе причинила зло нито на нея, нито на някого от семейство Камерън. Ето защо Лидия реши, че е по-добре да не споменава на Уейд. И без това отношенията между тях бяха достатъчно трудни, не бе нужно да прибавя нов проблем. Напрежението между двамата растеше с всеки изминат ден. Чувстваха се като хванати в капан. В капана на един брак, който никой от тях не бе желал. Така че, докато този човек не действаше, тя бе убедена, че ще съумее да се справи сама с ужаса, който изпитваше.

— Таня ли беше? — извика Рути от кухнята.

— Не, грешка. — Лидия се облегна на стената и се помъчи да си поеме дълбоко дъх, за да се успокои.

— А, често се случва — подхвърли Рути.

— Яйцата свариха ли се? — попита Лидия.

— Почти — каза Моли. — Разбърквам боята точно както ми каза.

— Идвам. — Лидия изправи рамене, оправи високата яка на пуловера си и отиде до входната врата. Огряха я меките лъчи на топлото априлско слънце.

Млад и нов, светът навън носеше пролетните одежди, обагрен в различните нюанси на зеления цвят, примесен с пастелно жълто и розово. На следния ден бе Великден, празникът на вечно възкръсващия живот.

Лидия постави длани върху корема си. Усещаше как животът в нея расте с всеки миг. Но почти не се бе променила. Само много наблюдателен човек би забелязал, че е бременна. В действителност, понякога и на нея й изглеждаше нереална мисълта, че носи детето на Уейд. Рути й бе казала, че е една от онези щастливки, които имат лека бременност, без обичайните сутрешни прилошавания и неприятно настроение.

Беше доволна, че не бе станала раздразнителна. В противен случай през изтеклите седмици или щеше да убие Уейд, или щеше да го напусне. Вечер в леглото той бе любещ и нежен съпруг, доставяше й най-изтънчените сексуални наслади, които бе изживявала, но през деня се държеше като чужд човек. През нощта шептеше страстни слова на обожание, а през деня се отнасяше към нея с уважение, но се държеше на разстояние.

Не й разрешаваше да работи. Бе се отказала от кариерата си заради Тайлър, но нямаше намерение да прави тази грешка за втори път. Беше завършила първия проект и имаше двама нови клиенти. Макар че бременността и женитбата й бяха все още в центъра на вниманието на малкия град, никой не поставяше под съмнение способностите й на дизайнер. Естествено, новите й клиенти не бяха от Ривъртън. Единият живееше в Тупело, а другият в Юка. Би искала да направи някои промени във фермата, но не се осмеляваше да повдигне този въпрос пред Уейд. Беше споделила идеите си с Рути, която тактично й бе напомнила да не прави нищо, с което би засегнала мъжката му гордост.

Преди сватбата тя се притесняваше как ще завладее сърцето на Рути, как Моли ще приеме новата жена у дома, а само след няколко месеца — и бебето.

Рути Камерън беше отбелязала, че тя и Уейд са в ужасно положение и трябва да изминат дълъг път, преди бракът им да се превърне в стабилен. Бе я уверила, че обичта е единственото, което може да ги свърже здраво един с друг или да ги раздели. Странно, колко добре разбираше свекърва й трудностите, които и двамата изпитваха поради несполучливите си предишни бракове. И двамата не се доверяваха един другиму. Бяха уплашени и несигурни. Нито веднъж Уейд не бе казал, че я обича, а и тя не намери сили да произнесе тези думи.

Моли бе толкова закопняла за майчина ласка, че прие Лидия с открито сърце и винаги заставаше на нейна страна, ако се случеше с Уейд да спорят за нещо пред нея. А когато й съобщиха за бебето, изглеждаше развълнувана и ужасно горда, че й предстои да бъде по-голямата сестра.

Лидия бе съобщила на майка си в Хюстън за женитбата си. Отрицателната реакция на Джоан не я изненада. Но все пак им бе изпратила сватбен подарък — сребърен сервиз за кафе.

На брат си Лидия бе казала лично новината, а той от своя страна я бе приел по-добре, отколкото бе очаквала. Дори се бе поровил из тавана на къщата, в която двамата бяха израснали, и бе открил великденската кошница.

Моли хареса огромната кошница и гордо я отнесе в училище за тържеството предния ден. Лидия й помогна да боядиса яйцата и в четвъртък през нощта приготви всичко. После отиде на празненството и на тържествения обяд, даван за майките преди това. Естествено, детето и доведената му майка бяха основната тема за разговор на присъстващите. Лидия бе доволна, че Моли не забеляза как другите жени ги оглеждат и си шушукат. Чувстваше се щастлива, че очаква дете.

— Баба каза, че яйцата са готови. — Моли се приближи и докосна ръката на Лидия.

— Добре. Трябва да приготвим всичко за празника утре. — Лидия хвана детето за ръка и го поведе към кухнята.

— Ти вярваш ли, че Великденското зайче ще дойде довечера?

— Готова съм да се обзаложа. — Лидия се усмихна съучастнически на Рути, която изсипваше втасалото тесто в намазана с мазнина форма. — Само трябва да оставим кошницата ти до леглото. — Тя набързо пресметна подаръците, скрити в шкафа, които Великденското зайче щеше да остави тази нощ за Моли.

— Побързайте с яйцата, ако искате да ги покажете на Уейд, когато си дойде за обяд. — Рути пъхна сладкиша във фурната.

Лидия изсипа водата от тенджерата. Извади яйцата едно по едно и ги постави внимателно в приготвените купички с боя.

— Моли, вземи една лъжица и ги обръщай.

— Бабо, с Лидия ще подновим стаята ми. Тя каза, че това е подарък за рождения ми ден от нея и от татко. И освен това — тя ще ми даде цялата си колекция от кукли!

— Е, това е хубав подарък.

— Смятам, че стаята на Моли е най-подходящото място, откъдето да започнем ремонта на къщата.

— Добре. И тъй като рожденият ден на Моли е чак през юни, вие двете имате предостатъчно време. Ще можеш да подредиш и стаята на Брит за братчето на Моли. — Рути погали главата на момиченцето и разроши косата й.

— Как може да разбере лекарят, че бебето е момче? — Моли продължи заниманието си с яйцата.

Чу се лаят на кучетата, последван от почукване на входната врата. Лидия отвори и погледна към верандата. Там стоеше Глен Харауей.

— Правят тестове на майките — отговори Рути на внучката си и попита Лидия: — Кой е?

— Глен Харауей.

— Не съм изненадана. — Рути избърса ръце в престилката си. — Да го поканя ли или…

— Не. Аз ще отида. Моли, извади яйцата и ги остави да изсъхнат. — Лидия се зарадва на Глен. Беше й се обаждал няколко пъти, а в неделя бе разговаряла с него и с майка му след църковната служба.

— Заповядай, Глен! Това светско посещение ли е?

— И да, и не. — Глен влезе в хола и я погледна. — Измислих този начин, за да те видя, но не съм сигурен, че съпругът ти ще одобри това.

— Уейд знае, че сме приятели от години.

— Хм. Е, добре. Дошъл съм да разговарям по работа с госпожа Камерън, а след това може би ще се поразходим и ти ще ми покажеш фермата.

— По каква работа идваш при Рути?

— Времето изтече. — Глен докосна нервно възела на вратовръзката си. — Трябва да продаде земята около Котън Роу или Ривъртън трябва да се прости с търговския център.

— Тя няма да продава. Не иска и да чуе за това.

— Ако над Ривъртън мине ураган и разруши тези проклети стари постройки, сигурно би се съгласила. — Глен протегна ръка и прегърна Лидия през раменете. — Слушай, Лидия, след като вече си член на семейството, би могла да я убедиш. Освен това те отчаяно се нуждаят от пари.

— Всеки в града може да ти каже колко държа на онези постройки. Още дядо ми и прадядо ми са ръководели стария батаж. — Рути стоеше на вратата на кухнята. — Когато умря, баща ми нямаше нищо, остави ми единствено земята и аз няма да я продам на някои богаташи, намислили да увеличат още повече богатството си.

— Но, госпожо Камерън… — Глен дръпна ръката си от раменете на Лидия.

— Лидия, можеш да останеш тук при госта, а аз ще отида горе да помогна на Моли да си сложи новите дрехи.

— Обзалагам се, че когато татко види колко съм хубава с дрехите, които ми купи, ще приеме да дойде с нас на църква!

— Купуваш дрехи на дъщерята на Камерън? Ако продадат земята, той би могъл сам да й ги купува — отбеляза сухо Глен.

— Уейд се грижи добре за детето си. Но сега тя е и мое дете, а на мен ми е забавно да й купувам разни неща.

— Забавно ли ти е да играеш ролята на фермерска съпруга и майка? — Глен се засмя. — Ти не си част от този селски живот. Предполагам, че си отегчена до смърт тук, във фермата, сред мириса на говедата и пилетата, сам-сама, без да има с кого да размениш две думи, освен с изкукуригалата ти свекърва.

— Глен, обиждаш ме! — Лидия сви ръце в юмруци, с мъка преодолявайки желанието си да се нахвърли върху стария си приятел. — Семейство Камерън са много приятни хора. Привързана съм към тях.

— Слушай, Лидия, защо не си признаеш, че допусна грешка. Позволи на Камерън да се възползва от теб и да уреди женитбата. — Глен взе внимателно ръцете на Лидия в своите и целуна нежно дланите й. — Трябваше да направиш аборт и никой нямаше да разбере.

— Обичам това дете, Глен. Не бих могла, никога. — Лидия рязко издърпа ръцете си.

— Скоро ще ти омръзне този живот. Съпругът ти няма пукната пара. — Той многозначително посочи с ръка мебелировката.

— Глен, ако продължаваш да говориш по този начин за съпруга ми, ще те помоля да си отидеш.

— Ще почакам да дойдеш на себе си. — Глен отново я прегърна. — Бих приел дори и детето.

В този миг се появи Уейд. Лидия изтръпна. Той я дръпна настрани, хвана Глен за реверите и го притисна до стената.

— Това, което има значение, е фактът, че детето, което носи Лидия, е мое!

— Уейд, недей, моля те! — Лидия се спусна към двамата и се опита да хване Уейд за ръката.

— Това, което искам да направя, е да избърша пода с теб. Но то би притеснило Лидия, а аз не желая да причинявам неприятности на бременната ми съпруга.

— Уейд! — Лидия се молеше той да запази контрол над себе си.

В този миг се появи Моли, подскачайки от стъпало на стъпало, облечена в розова рокля с волани. Лидия изтича към нея в желанието си да отклони вниманието от баща й.

— Какво става? Бият ли се?

— Не. — Лидия я хвана за ръката и се опита да я отведе.

Рути слизаше бавно след нея, като се държеше за парапета.

— Моли, върни се веднага горе!

— Бабо, но татко и този човек…

— Моли Камерън!

Като чу скритото предупреждение в гласа на баба си, Моли веднага изтича нагоре.

Уейд хвана Глен за врата, завъртя го и го поведе към входната врата. Изведе го навън и го тласна надолу по стъпалата, които водеха от верандата към двора.

— Не сте желан тук, господин Харауей! — извика след него Уейд. — И стойте далеч от жена ми или следващия път ще ви убия.

Лидия започна да трепери. Уейд влезе вътре и я хвана за раменете.

— Стой далеч от Глен Харауей! Сега си моя жена и не желая да се срещаш с други мъже!

— Май ме бъркаш с първата си жена!

— Този мъж е влюбен в теб! — Уейд приближи до нея и я погледна право в очите. — Той те желае. Мрази ме, защото аз постигнах онова, което той не можа.

— Глен… Глен дойде, за да разговаря с майка ти да продаде Котън Роу.

— Това е било само претекст, предполагам. — Уейд прокара нежно пръсти през косата й.

— Това е истината.

— Нима?

— Нищо не се е случило. А ти реагира така, сякаш… — Тя се опита да се отскубне от прегръдката му, но той не я пускаше.

— Влизам в дома си и намирам един мъж, който обяснява на жена ми, че ще я чака, докато дойдела на себе си и ме напуснела. — Уейд се наведе и я целуна. — Той те желае така отчаяно, че би ми отнел и сина, стига да можеше.

— О, Уейд…

Устните му потърсиха нейните, като я притисна страстно. Когато отпусна прегръдката си и двамата дишаха тежко и учестено.

— Ти си моя — увери я Уейд. Вдигна ръката и целуна халката й, казвайки: — Тази халка те направи моя! — После плъзна ръка към корема й. — И това е мое.

— Ако аз съм твоя, тогава и ти би трябвало да ми принадлежиш. Но не го чувствам — тихо промълви Лидия. Сякаш някаква буца бе заседнала в гърлото й. — Откакто се оженихме, не си направил нищо, с което да ме накараш да се чувствам обичана и желана.

Изкачи се бързо по стълбите, без да обръща внимание на Рути.

Той се обърна и ритна масичката, върху която стоеше телефонът. От силата на удара се счупиха две от крачетата и масичката се срина шумно на пода.

— По дяволите!

Уейд лежеше на леглото и увил една хавлиена кърпа около хълбоците си, с ръце под главата, наблюдаваше Лидия.

— Да ти помогна ли?

— Не, благодаря. — Тя измъкна огромна книжна торба.

Уейд бе изненадан, че му отговори. Не бе казала нито дума след избухването му. Не можеше да я обвинява. Беше се държал като ревнив идиот. Не съжаляваше за това, което бе казал на Глен Харауей, но би желал да можеше да върне назад думите, които отправи към жена си.

— Сигурна ли си, че Моли е заспала? — извика той към Лидия в мига, когато тя отваряше вратата на спалнята им.

— Да, преди малко проверих.

Уейд се приближи до вратата на спалнята и проследи Лидия, която влизаше в стаята на Моли. Съпругата му изпълняваше ролята на Великденското зайче. През последните дни Моли бе изключително възбудена. Никога не я бе виждал такава.

През последните седмици Лидия се бе държала като майка с Моли. Но Уейд не знаеше как да се отнася със съпругата си. Струваше му се, че единственото, което ги свързва, бе леглото.

Уейд беше гол. Стана му хладно, легна си и се зави. Угаси нощната лампа от своята страна на леглото. Само лампата на Лидия осветяваше слабо и хвърляше мрачни сенки в дъното на стаята.

Преди да влезе отново в спалнята, Лидия спря нерешително. Искаше да поговори с Уейд, но се боеше, че той отново щеше да й се противопостави. Ако направеше някакви компромиси, имаше надежда бракът им да потръгне. Искаше да му бъде пълноценна съпруга. Обичаше този силен мъж! Единственото, което искаше от него, бе и той да я обича. Съблече пеньоара си и се мушна в леглото. Усещаше, че бе възбуден и искаше да се любят, но се съмняваше, че това помага с нещо на проблемите им. Трябваше да намерят нещо друго, което да ги обединява, освен секса, в противен случай бяха обречени да повтарят до безкрайност една и съща грешка. Очакваше съпругът й да се извини за държанието си през деня. Копнееше да чуе само една дума: „Съжалявам“.

Уейд протегна ръка към нея и я притегли към себе си. Тя лежеше неподвижна в прегръдката му, стараейки се да не отговаря на ласките му, а в същото време сърцето й биеше до полуда.

— Желая те! — Той движеше бавно ръката си под нощницата й.

Тя не отговори и Уейд потърси устните й, като ги целуна необуздано и силно. Тя остана безучастна.

— Наказваш ли ме? — Той погали гърдите й.

С мъка Лидия преглътна отговора си, като положи отчаяни усилия да не се разплаче.

— Ти си моя съпруга и аз имам нужда от теб. — Той плъзна ръка между бедрата й и я задържа там. — И ти ме желаеш, знам го, по дяволите! Възбудена си!

Не можеше да отрече, че го желае. Щом я докоснеше, струваше й се, че се разтапя от копнеж. А от физиологическите промени у нея бе очевидно, че е възбудена и готова да го приеме. Но нямаше да му достави удоволствие този път. Ако Уейд искаше между тях да има нещо повече от секс, трябваше да разбере, че съпругата му, неговата нова съпруга, се нуждаеше от обичта и уважението му.

Докосна с устни гърдите й. Усещаше възбудата в зърната й през леката материя на нощницата. Тялото й се изви. Лидия простена. Уейд вдигна нощницата й нагоре. Легна върху нея и с краката си разтвори нейните. Проникна в нея, а тя се вкопчи в раменете му.

Телата им се сляха буйно и диво, направлявани от силата на гнева и желанието, страстта и отчаянието. Той се движеше все по-бързо и по-бързо, издигайки я на вълната на удоволствието.

Лидия заглуши вика на удовлетворение, като зарови лице в прегръдките му. Никой не проговори. Лежаха мълчаливо. Внезапно тя се обърна с гръб към него. Той протегна ръка да я погали, но тя се отдръпна.

— И след всичко това още ли си сърдита?

Уейд не можеше да проумее как тя не разбира какво означаваше за него да бъдат заедно точно тази вечер, нито колко държеше на интимните им мигове в леглото.

— Ти ми наговори ужасни неща. — Лидия се загледа през прозореца. — Притесни Моли. Държа се като животно с Глен.

— Като си толкова сърдита, защо, за бога, се съгласи да се любим? — Той я хвана и я обърна с лице към себе си.

— Не ми остави друга възможност! — Сълзи намокриха лицето й. Тя ги избърса с опакото на ръката си.

— Нима смяташ, че съм те насилил? — Очите му потъмняха и загубиха блясъка си. Бяха черни като беззвездно небе.

— Не, Уейд. Аз… — Не можеше да сподави хълцанията, които я разтърсваха.

Той скочи от леглото, грабна джинсите си и ги навлече.

— Ако не си искала да те докосвам, трябваше просто да ми кажеш! Отивам в стаята на Брит. Отсега нататък ще спя там… Ако това е, което желаеш. — На вратата се спря за миг. — Когато решиш, че би желала отново да те любя, ще трябва да ме помолиш.

— Уейд…

— Ако ти потрябвам, знаеш къде съм.

Десета глава

— Благодаря ти, че се обади, Глен. Моля те, предай на Елоиз, че ще намина, когато ходя до града следващия път. — Лидия постави слушалката.

Докато минаваше през хола, вдигна косата си и я завърза. Взе една сламена шапка и излезе навън. Забеляза погледа на свекърва си, която копаеше една леха с домати.

Ако преди година някой й беше казал, че ще се омъжи за Уейд Камерън, бременна, и ще помага на майка му в зеленчуковата градина, Лидия би му се изсмяла в лицето. Но днес се навършваше една година от смъртта на Тайлър и Мейси и съвсем не й бе до смях.

Пролетното слънце погали лицето й. Небето бе безоблачно. Беше невероятно колко много обичаше фермата, дъха на земята, безкрайните декари плодородни поля. Пространството й внушава чувство за непреходност и вечност.

През последния месец животът й бе изпълнен с познати и повтарящи се действия. Ставаше в пет сутрин и заедно с Рути приготвяше закуската. Свекърва й я бе научила как да приготвя бисквити. Сутринта прекарваше в трапезарията, която бе превърнала в свой кабинет. Уейд бе удължил телефонния кабел и тя можеше да провежда разговорите си, без да й се налага да става от масата.

Освен че не бе казал и дума срещу работата й, Уейд почти не бе се променил. Държеше се любезно и възпитано, настояваше да знае как се чувства и дали има нужда от нещо. Но не бе я докосвал. Нощите прекарваше в стаята на Брит. Липсваше й не само сексът, но и уютът, който изпитваше, лежейки до него и съзнанието, че би могла да го докосне, ако пожелае.

Бе очевидно, че той не възнамерява да направи компромис с гордостта си. Знаеше, че единственият начин да го върне при себе си, бе да го помоли, но и тя имаше гордост!

— Мисля, че сбърка, като остана приятелка на Глен Харауей. Ако Уейд научи…

— Глен се извини за случилото се и това е много повече от онова, което направи Уейд. — Лидия се загледа в току-що подалите се зелени връхчета на засетите растения.

— Не е добре, че спите разделени. Сексът винаги свързва. Това ще ви задържи заедно, докато се появи любовта.

— Не се променяй, Рути! — Лидия почервеня от смущение. — Светът би бил по-добър, ако всички приличаха на теб.

— Как така?

— Не би имало лъжи. Всеки щеше да казва истината.

— И ти си честна жена, Лидия. Но Уейд все още не го е разбрал. Повече от шест години прекара с жена, която лъжеше повече, отколкото можеш да предположиш.

— Стана време за автобуса. По-добре да тръгвам, за да посрещна Моли.

— Току-що чух, че Уейд се прибра с камиона. — Възрастната жена докосна леко ръката на Лидия. — По-добре иди да му направиш чай. Аз ще я посрещна. Обещах й да я заведа до гората да видим дали къпините не са станали.

— Това няма да реши проблемите ни, Рути.

— Хайде, върви вкъщи и поговори с мъжа си. — Рути я потупа мило и тръгна.

Лидия наля две чаши чай с лед и влезе в хола. Откъм гостната дочу гласовете на Брит и Уейд.

— Говорих с Таня да продадем къщата и да се върнем да живеем тук, докато се пооправим, но не беше очарована. Каза, че след като се роди бебето, за нас няма да има стая.

— Не е нужно да продавате къщата — успокои Уейд брат си. — Ако соевата реколта е добра, ще се справим още тази година.

— Птицефермата сама се изплаща, но ако не вложим някой и друг долар, фермата ще пропадне.

— Не е нужно да ми обясняваш. Тази къща също се руши.

— Жена ти искала да прави ремонт. Таня казва, че Лидия предложила собствени пари. — Брит потупа брат си по рамото и се засмя. — Знаеш как се свалят жени, нали, братко? Аз се ожених за жена, която е все още влюбена в първия си съпруг, а ти взе жена, която…

— Лидия не обичаше Тайлър Рийд.

— Може би. Но е ясно като бял ден, че не обича и теб, нали?

От ледения чай ръцете на Лидия премръзнаха, но тя не смееше да мръдне. Не искаше да разберат, че е чула разговора им. Обърна се внимателно, но в този миг я спря гласът на Брит.

— Здравей и сбогом! Предоставям ти Уейд, ако го искаш…

Лидия се насили да влезе спокойно в гостната и подаде чаша чай на Уейд.

— Благодаря. — Погледна я само за миг той.

— Уейд. Аз… Аз чух разговора ти с Брит…

— Какво искаш да кажеш? — намръщи се той.

— Аз имам пари. Повече от достатъчно.

— Не!

— Все пак аз съм твоя съпруга. Тук е моят дом. Тук ще бъде и домът на моя син.

— Няма да взема парите ти!

— Тогава разреши на Рути да продаде земята около Котън Роу.

— Опитвала си се да убедиш мама да продаде?

— Не съм й казала нито дума. Тя бе тази, която заговори за това на няколко пъти.

— Мама не иска да продаде земята и да види как разрушават онези постройки. Тя е толкова горда, че навремето семейството й е било собственик на батажа, че предците й са били важни хора в Ривъртън.

— Разбирам това, но и Рути съзнава колко са ви нужни пари.

— По дяволите! Не си пъхай носа в моите работи! — Уейд хвана Лидия за раменете и я изправи.

Докосваше я за първи път от цял месец. Ръката му беше гореща. Внезапно си спомни за радостта, която й доставяха ласките му. Уейд я прегърна. Тя потръпна и приближи лицето си до неговото.

— Ако имаш нужда от мен, защо не ме поканиш да се върна в леглото ти?

— Защото в брака търся нещо повече от секса. Нужно ми е приятелството ти. Искам да бъда обичана и уважавана. — Лидия се извърна леко встрани, опитвайки се да устои на изкушението на устните му. — Майка ти и дъщеря ти бяха по-мили с мен.

— Ти искаш всичко да става така, както ти харесва на теб.

— Аз просто искам да живея заедно с теб, Уейд.

Той я придърпа отново към себе си и тя почувства колко е възбуден.

— Остани с мен!

Лидия се притисна към него. Сълзи напираха в очите й.

— Моля те, пусни ме!

— Знаеш, че ме подлудяваш, нали? Знаеш, че всяка нощ се терзая там горе, защото те желая.

Тя се обърна и мълчаливо излезе от стаята. Точно до вратата на хола й се зави свят. Неуверено потърси с ръка нещо, за което да се задържи.

Уейд изтича към нея с намерението да я хване, но не успя. Лидия падна по гръб върху стъпалата, извика от болка и инстинктивно закри с ръце корема си. Уейд коленичи до нея и взе лицето й в ръце.

— Господи! Лидия, толкова съжалявам — погали я той. — Удари ли се?

— Не, добре съм. — Тя потърка брадичката си. — Залитнах, защото бебето започна да рита.

— Не се ли нарани? — Уейд се засмя с облекчение, но все още се взираше тревожно в лицето й. — Сигурна ли си, че всичко е наред. — Той я прихвана и я изправи. Притисна устни в косата й и нежно я целуна. — Не плачи! Моля те, не плачи.

— Липсваше ми, толкова много ми липсваше! — Тя също го прегърна и се притисна към силното му тяло.

— И ти ми липсваше. — Настоятелно покри всяко кътче от лицето и шията й с целувки. Ръцете му милваха натежалите й гърди.

Тя стоеше неподвижна в ръцете му, наслаждавайки се на всяка ласка. Искаше й се да отговори на желанието му, но му остави време да усети тялото й. През последния месец се бе променила и съзнаваше, че Уейд изпитва непреодолимо желание сам да провери каква е разликата.

Пръстите му спряха на копчето върху якичката на лятната й рокля, колебливи за миг, преди да го разкопчеят. Сърцето й заби лудешки. Още по-бавно той разкопча следващото копче. Лидия го гледаше с блеснали очи, изпълнена със страст.

— Искам да те видя — каза той, като продължи с разкопчаването. — Трябва да те разгледам.

— Станала съм огромна.

— Моето дете расте у теб. Не разбираш ли как се чувствам?

Роклята бе разкопчана напълно.

— Как се чувстваш? — Гласът на Лидия пресекваше от вълнение.

— Гърдите ти са наедрели. — Уейд бавно захвърли дрехите й на пода. — Това ме кара да те желая. Искам да те любя и да те защитавам.

Лидия започна да разкопчава ризата му. Внезапно той я спря и сложи ръката си върху корема й.

— Той се движи!

— Синът ти е много игрив. — Лидия се питаше колко време би издържала още на краката си, които се бяха размекнали като желе.

Уейд я вдигна и я понесе нагоре, като прескачаше по две стъпала наведнъж. Влезе в спалнята им и я положи върху леглото. След това легна до нея. Погали лицето й. Целуна един по един пръстите й.

— Уейд?

— Няма да се нарани бебето, ако се любим, нали, мила? — попита той, докато целуваше линията между гърдите й.

— Ако се вярва на това, което пишат лекарите, сексът е разрешен почти до края на бременността. Чувала съм дори, че това помага на бебето да стане силно и здраво.

И двамата се засмяха, вперили очи един в друг. Мислите им и телата им бяха постигнали хармония.

Уейд се премести и легна върху нея. Притисна брадичката си в корема й и я целуна. Бебето в корема на Лидия се размърда.

— Лидия?

— Да?

— Той рита!

Уейд отново зацелува корема й, плъзна ръце зад гърба й и я прегърна. Топли и меки, устните й го приканваха. Той плъзна ръка между бедрата и откри благословената влага, скрита зад златистите къдрички. Тя се извиваше в ръцете му, молейки за още ласки.

— Прекрасна си. Гореща и влажна! — Плъзна се надолу и с език проникна нежно в скритото й сърце.

Лидия простена. После извика:

— Уейд, моля те! Не мога повече!

— Не ме моли да спра. Искам да те любя! — Чувстваше се като замаян от споделеното удоволствие. Заради собствената си суетност беше отблъснал нежните й чувства, бе ги погребал в дните, когато бяха разделени. В този миг искаше да й покаже, че съжалява за поведението си. Искаше да я помоли да му прости болките, които й бе причинил.

— Уейд! — Това бе последната разбираема дума, изречена от Лидия.

Той продължи, докато тя стигна прекрасния миг на освобождението. Прегърнаха се.

— Лидия, за мен ти си нещо изключително. Знаеш го, нали? — Уейд докосваше с език зърната на гърдите й. Тя усети, че отново се възбужда. Копнееше да се любят отново. — Никога не ми е достатъчно — призна Уейд и целуна горещо устните й.

Обви я плътно с ръце. Тя отново простена от удоволствие. Отдаде се на лудия огън, пламтящ в тялото й. Той премина и у него.

— А не си ли чела коя е най-добрата поза, когато се любиш с жена, бременна в петия месец?

— Предполагам, че ако свалиш джинсите си, бих могла да се заема с останалото. — Лидия се засмя, като видя щастието, изписано върху лицето му.

— Няма да мога сам да се справя с такава непосилна задача. — Уейд хвана ръката й и я сложи върху ципа на панталоните си.

С показалеца си Лидия проследи формата под него. Уейд хвана ръката й и простена.

— Ти си вещица. Знаеш, че ме влудяваш!

— Ако смяташ, че съм вещица, по-добре внимавай! Ще те омагьосам завинаги!

— Вече си го направила. Когато те видях за първи път и погледнах тези златистозелени очи, вече бях загубен.

— Познато ми е чувството.

— Лидия — промърмори той предупредително.

— Какво?

— Ще си сваля джинсите и ти ще престанеш да ме измъчваш.

Ударите на сърцето й ехтяха в ушите й, уханието на Уейд я правеше невъздържана. С неуверени пръсти тя свали ципа и го погали.

— Лидия!

— Моля те, Уейд, покажи ми как да ти доставя същото удоволствие, което ти ми даде.

— Сигурна ли си, че го искаш?

— Да, моля те.

Уейд обви ръката си около нейната и с леки кръгови движения й подсказа как би могла да отвърне на жеста на страстния си любовник.

След няколко часа Лидия се събуди. Видя Уейд, изправен на лакът, да се взира в лицето й. Усмихна му се.

— Колко е часът?

— Почти четири и половина.

— О, боже! Моли! Моли ще…

— Мама я доведе, после закуси, а сега помага в градината.

— Ти си слизал долу? Говорил си с Рути?

— След като заспа, се промъкнах долу да събера дрехите. Мама ме пипна.

— О, не! — Лидия покри лице с длани и закачливо надникна през пръстите си. — Какво каза?

— Каза ми, че посрещнала Моли, после ходили в гората за къпини. Ще я занимава, докато стане време за вечеря. А, това, уважаема госпожо Камерън, означава, че имаме цял час на разположение.

— Не мога да повярвам, че Брит не е идвал да те вика да отидеш в птицефермата.

— Идвал е. Мама му предложила да се прибере у дома и да прекара известно време със съпругата си, след това го отпратила. — Уейд се засмя, като си представи изражението върху лицето на Брит.

— Ако имаме само час, по-добре веднага да започваме. — Лидия притисна главата му към гърдите си.

— Липсвах ти, нали? — Уейд я целуваше леко по устните.

— Бих искала да се върнеш в леглото ни. Искам да ме прегръщаш, да ме целуваш и да ме любиш всяка нощ. И ако искаш да те помоля… Уейд, моля те!

— Аз съм този, който трябва да моли. — Промърмори Уейд почти нечуто, докато тя си играеше отново с ципа на джинсите.

— Люби ме, Уейд. Моля те!

Рязко той свали панталоните си. Легна и я взе в ръце. Вдигна я и я постави внимателно върху себе си. Проникна в нея. Тя се наклони. Тежките й гърди докосваха гърдите му изкусително. Остави я да наложи ритъма, в началото бавен, постепенно усилващ се. Телата им се бяха слели в едно и се движеха с хармонични движения. Нагоре… Надолу…

С език Уейд докосваше неспирно гърдите й, галеше бедрата й и шепнеше страстни слова. Тя ускори темпото. Движеха се френетично, сякаш загубили контрол над самите себе си. Тя извика. Уейд проникна още няколко пъти в нея, застина за миг, а след това се отпусна в прегръдките й.

— Обичам те — прошепна Лидия, все още седяща върху него.

— Ще изградим един съвършен брак — каза Уейд, но в същото време го измъчваше съмнение, дали тя наистина го обичаше или думите й бяха резултат от преживяната страст. — Ще видиш.

Единадесета глава

Лидия постави седем свещички върху огромната торта с бял и розов крем, специално поръчана за рождения ден на Моли. Таня наливаше лимонада в пластмасови чашки.

— По-добре да побързаме. — Лидия пъхна няколко кибритени клечки в джоба си, с една ръка пое тортата, а с другата — взе ножа от кухненската маса.

Таня се засмя. За пръв път този ден.

— Искаш ли нещо да ми кажеш? — Лидия се надяваше, че в гласа й не е прозвучала настоятелност. — Не искам да ти досаждам, но ако искаш да поплачеш на рамото ми…

— Напускам Брит. — Думите сами се изплъзнаха от устните й.

— Какво? — Лидия остави ножа и тортата.

— Исках да свърши тържеството и тогава да ти го съобщя. Не исках да ви развалям празника. Момичето никога преди не е чествало рождения си ден. Великденското зайче никога преди не бе идвало при нея. Никога не бе имала майка, която да й чете приказки…

— Хайде, кажи ми. — Лидия прегърна снаха си. За няколкото месеца, прекарани сред семейство Камерън, Лидия бе обикнала инфантилната си снаха. Винаги бе имала усещането, че в брака на Таня нещо куца.

— Аз… Аз още не съм казала на Брит, че го напускам.

— Едва ли мога да бъда добър съветник, като вземем предвид, че първият ми съпруг не познаваше думата вярност, а Уейд… Е, Уейд се омъжи за мен заради детето.

— Обичаш го, нали? — Таня се отдръпна и обърса лицето си, опитвайки да се усмихне.

— Да. Съзнавам, че е безсмислено. Не си подхождаме, а и той не ме обича. Предполагам, че се страхува да допусне да се влюби отново, след като е преживял всичко онова, което Мейси му е причинила. Рути знае ли?

— Не, но не мисля, че ще се изненада. Преди време се опита да ни убеди да не се женим, казваше, че не сме готови за това. Аз все още бях влюбена в Пол. Но Брит каза, че винаги ме е обичал и… И…

— Не е нужно да ми обясняваш.

— Опитах се да се самоубия, след като умря Пол. Около три месеца след смъртта му. Нали знаеш, че Брит караше колата и се чувстваше виновен. Мислеше, че грешката е негова.

— Уейд ми каза, че Брит бил в болница повече от два месеца.

— Слушай, недей да казваш нищо на Рути и Уейд. Исках ти да знаеш, за да можете да помогнете на Брит, след като си отида. — Таня взе подноса с чашите.

— Има ли нещо, което бих могла да направя?

— Не. Само помогнете на Брит да го преживее.

Лидия се замисли. През последните две седмици бе повярвала, че бракът им има някакъв шанс. От деня, в който Уейд я бе занесъл на ръце в спалнята им, от онзи ден, когато пак се бяха любили, той се бе върнал при нея. Любеха се всяка нощ.

Чувстваше Уейд по-близо до себе си, бе започнала да му се доверява. Дори му бе казала за непреставащите заплахи по телефона. Той незабавно бе уведомил полицията, бе сменил телефонния номер и всеки път, щом биваше вкъщи, отговаряше пръв. Оттогава загадъчните разговори бяха престанали.

Бе опитала да сподели с него, че приятелството й с Глен и Елоиз продължава и че често се отбива у тях. Но само като споменеше името на Глен, Уейд се разгневяваше, така че бе принудена да изостави темата. Е, доста често й се случваше да се чуди сама на себе си нима отново щеше да се довери на някой мъж? Уейд бе посещавал на няколко пъти заведението на Хулигънс и тя бе изпълнена с подозрения. На всичкото отгоре Глен й бе съобщил, че съпругът й се среща с разни жени там. Бе реагирала остро и го бе защитила, но семената на съмнението бяха посети.

Ако Уейд поне я обичаше! Би му се доверила напълно. Но той само я желаеше. И чакаше да получи сина си. Беше ужасно да живее с мъж, който не я обичаше, а тя се влюбваше все повече с всеки изминал ден. Като сравняваше Тайлър и Уейд, изпитваше болка, но в същото време любовта й към него ставаше все по-страстна. Ако бракът им се провалеше…

Бе намислила да се върне в града и да му остави време да размисли дали би желал да споделя с нея живота си до края на дните им, без да я обича. Но мисълта да се отдели от него, дори за няколко дни, бе непоносима. А не можеше да изостави и Моли. Това красиво момиченце се бе хванало здраво за нея и изискваше да получи всяка частица майчина обич, която тя бе в състояние да му даде.

И после — там беше и Рути, чието сърце бе голямо като света, мъдра и честна във всеки един миг от живота си.

Лидия взе тортата и излезе навън. Моли с дузина момичета и няколко момчета тичаха и крещяха около масата.

— Хей, Моли — извика едно червенокосо луничаво същество. — Това е най-голямата торта, която съм виждала. Новата ти майка ли я приготви?

— Мама ми я купи от сладкарницата в града — гордо обяви Моли, а децата охкаха и ахкаха от почуда. — И ми подари това. — Детето показа златната верижка около тънкото си вратле. — Всяка година на рождения ми ден ще ми подарява по някое украшение и като порасна, ще имам толкова много бижута, колкото има тя. Подари ми и тази кукла, която ще прибавя към нашата колекция.

Лидия запали свещичките, събра децата около себе си. Изпяха „Честит рожден ден!“ и Моли духна веселите пламъчета. Таня и Лидия сервираха напитките, докато Моли разопаковаше подаръците си.

— Трябва да вървя — прошепна Таня и се приближи до Рути, седнала на един стол-люлка под големия дъб. — Отивам си у дома — каза на свекърва си и побягна, преди Рути да успее да й отговори.

— Изглежда много нещастна. И за това е виновен Брит. Заблуждава се, че я обича — каза Рути, когато Лидия приседна до нея.

— Мислиш ли, че и аз съм виновна за състоянието на Уейд? — Зададе въпроса си от любопитство, но в същото време искаше да отклони вниманието на възрастната жена от Таня.

— Ти си най-прекрасното нещо в живота на Уейд. И на Моли.

— Но аз не съм свикнала с този живот. Ужасна готвачка съм. Работя, а възнамерявам да продължа и след раждането на детето.

— Но ти обичаш сина ми, обичаш и дъщеря му. Съвсем скоро Уейд ще открие, че и той те обича и ще се бъдете много щастливо семейство.

— Смяташ ли, че Уейд ме обича? — Очите на Лидия бяха пълни със сълзи. Но щом Рути казваше, че я обича…

— Как върви тържеството? — прозвуча гласът на Уейд зад гърбовете им.

Лидия скочи, обърна се и му се усмихна. Чудеше какво от разговора им бе дочул.

— Отива към края си. Защо не отскочиш да видиш подаръците на Моли, а аз ще ти донеса торта и лимонада.

— Стой тук и си почивайте с мама. И сам мога да си взема.

Лидия намираше, че съпругът й е прекрасен, независимо, че бе потен, облечен в познатите избелели джинси, с мръсна и измачкана риза.

Като го видя как се усмихна на дъщеря си, си пожела да обича и нейното дете по същия начин.

Уейд седеше на канапето и прелистваше последния брой на списанието „Животът във фермата“. Зачете се, но беше разсеян. Мислите му се въртяха все около Лидия. Искаше му се тя да седне до него и да я прегърне. Но по време на спокойните часове, които прекарваха заедно с Рути и Моли, тя никога не сядаше до него. Бе окупирала голямото кресло, което преди години бе принадлежало на баба му. Сега тя сядаше там всяка вечер с плетиво в ръце. Често гледаше телевизия с Моли или разговаряше за градината с Рути. Но с Уейд говореше рядко и като че ли насила. Единственото място, където намираха общи интереси, бе зад вратата на спалнята. През останалата част от времето тя бе любимата снаха на Рути, обичаната от Моли майка и може би негов приятел?

Животът му с Лидия бе съвсем различен от този с Мейси, но въпреки това не бе доволен. Искаше повече. Искаше да бъдат истински съпруг и съпруга.

Лидия му бе казвала, че го обича, но той бе убеден, че е сторила това под влияние на изживяна страст, след като се бяха любили. Не бе уверен в чувствата й, нито в своите. Обичаше ли я? Нейното лице ли искаше да вижда сутрин, когато отваряше очи? Можеше ли да нарече любов чувството, което изпитваше непрестанно, докато мислеше за нея?

— Искам да ти благодаря за тържеството, което уреди за Моли. — Той остави списанието настрани и погледна жена си.

— Аз се забавлявах почти колкото Моли — усмихна му се мило Лидия в отговор. — Винаги съм имала гости на рождените си дни. Иска ми се Моли да запази приятни спомени от детството си.

— Мама винаги ни правеше торта или пай, но не сме имали празненства като това. — Уейд надникна към скицника, върху който Лидия рисуваше. — Това ли е проектът за стаята на Моли?

— Радвам се, че ми разреши да я ремонтирам. Моли е много доволна. Ще използваме няколко нюанса на розовия цвят. Той й е любим, нали знаеш?

— Хубаво е, че не ми обърна внимание, когато ти казах да не се опитваш да заместваш майка й. — Уейд не обичаше да си спомня неприятните неща, които бе казвал на жена си. Тя беше мила, търпелива и разбираща. Проявяваше много повече търпение, отколкото бе очаквал. Бе я отвел далеч от света, в който бе свикнала да живее, бе я затворил във фермата, при това бе съпруг, който дори не я обичаше.

— С Рути решихме да поработим в кухнята, преди да се заема с новата детска стая. — Лидия потърси някаква реакция в изражението му. Знаеше, че той се противопоставя на желанието й да харчи от собствените си пари за ремонта на къщата.

— Лидия, за ремонта… Знам, че не ти харесва къщата, но…

— Харесва ми. Има приятна атмосфера.

Преди да успее да й отговори, се чу шумът на влизащ в двора камион. Вратата му се затръшна. Кучетата се разлаяха. На прага застана Брит. Гледаше с див и гневен поглед.

— Таня ме напусна!

— Пил ли си? — попита Уейд.

Лидия въздъхна и остави плетивото си настрани. Боеше се от този миг.

— Пих една бира при Хулигънс. Само една бира. Трезвен съм като камила. — Бръкна в джоба си и извади парче хартия, която подаде на брат си. — Оставила ми е бележка.

— Кога си е тръгнала?

— Скарахме се и аз отново избухнах. Такъв негодник съм! Не пожелах дори да я изслушам. Исках да я оставя сама, да се поохлади и отидох до кръчмата и висях над една бира цели три часа.

— Заминала е с преподобния Чарлз! — Скочи Уейд от канапето.

— Какво?! — възкликна Лидия.

— Да! — Брит бе покрил лицето си с ръце. — Оставила ме е заради него.

При вида на Брит Лидия потрепери. На лицето му бе изписано толкова страдание и изгарящ гняв. „О, боже!“ Чувстваше се предадена от снаха си. Таня й бе казала, че напуска Брит, защото не се разбират, но не бе споменала, че в живота й съществува и друг мъж.

— Вече бях в града. Заминали са. Колата му я нямаше и къщата бе тъмна. — Брит ритна масичката и списанието падна на пода. — Само да ги пипна, ще ги убия и двамата!

— Няма да го направиш — каза Уейд. — Сега си разгневен. Чуй ме, когато намерих Мейси в обора с Дони Финч, исках да ги убия. Но не го направих. Не го заслужаваха.

— Изглежда, че на братята Камерън не им върви с жените. Мейси бе първокласна курва, а Таня, момичето, което цял живот съм обичал, избяга с пастора. Най-гадният пастор! — Смехът на Брит прозвуча зловещо. Той се изправи пред стената и заудря с юмруци.

— Каква е тази шумотевица? — Рути, облечена в памучна нощница, излезе от спалнята си. — Брит?

— Таня е избягала. — Лидия се приближи до свекърва си. — Оставила е бележка на Брит. Заминала е с преподобния Чарлз.

— О, господи! Знаех си, че нещо ще се случи. — Рути прекоси стаята и се приближи до Брит.

— Не казвай нищо, мамо!

— Това не е краят на света, синко. Вие с Таня не си подхождахте, не се разбирахте още от самото начало, точно както Уейд и Мейси. Времето лекува. Ще си намериш друга.

— Както направи брат ми ли? — Брит хвърли изпълнен с неприязън поглед към Лидия. — Може и да е бременна, но ако бях на мястото на брат ми, бих се запитал дали аз съм бащата. Обзалагам се, че носи детето на Харауей!

Лидия видя болката върху лицето на Уейд. „Не сега, молеше се безгласно тя. Не му разрешавай да започне отново да се съмнява в мен, сега, когато живеем по-добре.“

— Какво, по дяволите, иска да каже? — Уейд се обърна към нея.

— Искам да ти кажа, че всеки път, когато отива в града, се отбива у Харауей. Понякога стои цели часове. Не можеш да кажеш, че си измислям, нали?

— Затвори си устата, Брит Камерън! — извика Рути и зашлеви сина си. — Лидия посещава Елоиз. Няма нищо общо с Глен.

— Ако се хванеш на това, значи си по-голям глупак и от мен!

— Време е да дойдеш с мен! — Рути хвана Брит за ръката и го повлече към верандата.

— Аз… Аз на няколко пъти се опитвах да ти кажа, че се виждам с Елоиз и Глен, но…

— Лидия, предупредих те да стоиш далеч от Харауей! — Уейд я сграбчи за раменете. — Мислех, че мога да ти се доверя. Не съм предполагал, че ме лъжеш.

— Не съм те лъгала! — В ъгълчетата на очите й се появиха сълзи.

— Но си се виждала с Харауей зад гърба ми, нали?

— Не, не съм, аз…

— Няма да живея с жена, на която нямам доверие! — Пръстите на Уейд се впиха в рамото й. — Набърка се в живота ми и го обърна с главата надолу. Накара дъщеря ми да те обикне. Получи уважението на майка ми. А през цялото това време си ме лъгала и си ме мамила.

— Не говори повече! — извика Лидия. — Притеснен си от раздялата на Таня и Брит. Спомни си за изневерите на Мейси. Съдиш за мен по действията на друга жена.

— Всички вие си приличате. Мили, красиви, подлудявате мъжа, карате го да се влюби, а после забивате ножа в сърцето му.

— Моля те, не говори така! Утре ще съжаляваш. — Лидия се опита да го прегърне.

— Това, за което съжалявам, е, че се ожених за теб, че те допуснах в моя живот и в живота на дъщеря ми. Но ти си бременна и съм вързан за теб!

— Не, не си! — Лидия отпусна ръце. — Аз те обичам, Уейд. Не исках да се влюбвам, но е така. И искам бракът ни да върви, но няма да стоя тук и да слушам как ме обиждаш.

— Къде смяташ да вървиш? — изкрещя Уейд, като я видя да тръгва нагоре по стълбите.

— Качвам се горе да си събера багажа и си отивам. Ще живея в моята къща, докато дойдеш на себе си. Когато можеш да ми кажеш, че ми вярваш, когато ми обещаеш, че ще направиш всичко, което е по силите ти, за да живеем щастливо, ела и ме вземи.

— Ако и за миг допускаш, че аз…

— О, да. И още нещо. Бих искала да ми кажеш, че ме обичаш. — Лидия бавно се изкачи по стълбата.

Уейд я проследи, докато влизаше в спалнята. Когато Рути влезе в хола, погледът му бе втренчен в една точка.

— Докато успокоявах Брит, чух, че с Лидия се скарахте. Не й позволявай да си отиде, Уейд. Кажи й онова, което иска да чуе от теб. Кажи й го тази нощ.

— Да бъда проклет, ако го направя!

— Проклет да си, ако не го направиш!

Уейд хвърли пронизващ поглед към майка и излезе на верандата. Седна на едно стъпало до брат си.

— Да отидем до кръчмата и да се напием — каза Уейд с ръка върху рамото на Брит.

Двамата се качиха в камиона на Уейд и потеглиха.

Дванадесета глава

Лидия крачеше из кабинета в очакване на Рути Камерън. Бе й позвънила преди двадесетина минути, за да я уведоми, че иска да я посети. Нямаше представа защо.

Бе си тръгнала от фермата преди два дни. За това време Рути я бе търсила два пъти, а Моли — пет. Опита се да обясни на доведената си дъщеря, че се е преместила временно. В крайна сметка й предложи баща й да я доведе за няколко дни в града. Ваканцията бе започнала. Моли се бе обадила отново, за да съобщи, че татко й обещал да си помисли.

Лидия съзнаваше, че рискува, като напуска фермата, поставяйки на Уейд ултиматум. Съпругът й беше горд човек. Но ако той не я обичаше и не й вярваше, тогава бракът им наистина бе обречен и бе добре да знае това преди… Преди да се бе влюбила още по-силно в него… Преди да бе станало невъзможно да се оттегли от живота на Моли и на Рути…

Елоиз и Глен се бяха зарадвали на нейното завръщане. Глен й обеща подкрепата си, независимо какво решение щеше да вземе.

Като чу звънеца, Лидия подскочи. Отвори. Рути, усмихната, стоеше на прага. Тя я обви в мечешката си прегръдка и избърса сълзите от очите на снаха си.

— Бих искала да ме откараш до едно място — каза тя.

— Нямам намерение да се връщам във фермата, докато Уейд не дойде да ме вземе.

— Искам да ме откараш до Котън Роу. Уейд ще дойде по-късно. — Рути се огледа и продължи: — Би могла да наредиш и нашата къща така хубаво.

— Уейд ще идва ли?

— Той не знае, че отиваме там.

— Няма да стане, Рути. Не можеш да го накараш насила да ме обича и да ми вярва.

— О, глупости! Та той те обича. Само го е страх да си признае. И двамата ми сина са големи инати.

— Как е Брит?

— Оживя. Но бих искала да престане да крои планове как щял да убие Таня. Естествено, ще му мине, като намери някоя жена, която да изцери болката му.

— Чу ли се нещо за Таня?

— Нищо, но аз и не искам нищо да знам. Вероятно се срамува, че е избягала с пастора. Все разправяше, че бил много красив и умен. Освен това не е женен. Истинско предизвикателство. Хайде, Лидия, взимай си чантата и ключовете от колата и да вървим!

Лидия вече знаеше, че да се спори с Рути е безполезно и след десет минути бяха на път към стария батаж.

— Когато бях момиче, батажът все още работеше. — Рути слезе от колата и се огледа наоколо.

Лидия си припомни, че преди стотина години това място е било центърът на живота в Ривъртън, тогава когато и производството на памук е процъфтявало.

— Знам, че би желала да се възстановят постройките — каза Лидия, — но се съмнявам, че някой би инвестирал в това.

— Глен Харауей направи всичко възможно, за да ме убеди да продам земята, дори ме заплаши.

— Заплашвал те е? Глен?

— Той не е човекът, за когото се представя пред теб. Прилича на баща си. Старият Харауей беше корумпиран политик. Когато умря, бе станал съдия. Ако човек имаше пари, можеше далеч да отиде преди двадесетина години в Ривъртън.

— Какво искаш да кажеш?

— Опитвам се да ти обясня, че Глен не се интересува какви средства използва, за да постигне целта си. Иска тази земя. Иска и теб.

— Не мога да повярвам, че…

— Сигурна съм, че Глен е загадъчният ти събеседник. Който и да е той, никога не е пожелавал да ти стори нещо лошо, искаше само да те уплаши.

— И Уейд ли мисли като теб? И той ли смята, че Глен ме е тревожил с обажданията? — Лидия не искаше да повярва.

— Да. Това е една от причините, поради които той настояваше да стоиш далеч от Харауей.

— Рути, не усещаш ли някаква миризма? — Лидия подуши подозрително въздуха. — Сякаш нещо гори.

— О, боже! Батажът гори! Виж!

Старата постройка бе обвита в облаци дим. От там тичешком се измъкна жилав дребен мъж и спря като закован пред двете жени.

— Кой е този? — Рути заплашително пристъпи към мъжа.

— Рути, почакай! Може да е злосторник!

С рязко движение непознатият измъкна пистолет от кобура, който висеше на колана му.

— Хей, вие! Не мърдайте от местата си!

Лидия сграбчи ръката на възрастната жена. Сърцето й биеше до пръсване.

— Така! Хайде, да вървим!

— Къде искате да ни водите? — настояваше да узнае Рути.

— Тръгвайте към батажа! — Непознатият се промъкна зад тях и опря дулото на пистолета в гърба на Лидия. — Хайде, по-живо или ще стрелям!

— Прави каквото казва, Рути!

Когато стигнаха горящата сграда, мъжът отвори вратата и й нареди:

— Влизайте вътре!

— Не можете да искате това! — Лидия бе отчаяна. — Това значи да ни убиете.

— Вие и двете ме видяхте. Не мога да ви оставя да съобщите в полицията. Така няма да си получа остатъка от парите от господин Хара… — Той блъсна Рути. — Хайде!

— Чуйте, може и да са ви платили, за да запалите тази постройка, но вие не сте убиец! Пуснете ни да си отидем и аз ще ви намеря най-добрия адвокат. Човекът, който трябва да бъде обвинен, е този, който ви е наел — каза Лидия.

— Съжалявам, госпожо! Не искам да ви убия, нито вас, нито старата дама. Но животът ми не би струвал и пукната пара, ако…

— Глен Харауей никога не би убил сам — извика Рути отвътре и са закашля. — Винаги наема някого, за да му свърши мръсната работа.

— Млъквай! — Непознатият затръшна вратата.

Рути, застанала на колене, докосна Лидия и я побутна.

— Да се опитаме да заобиколим и да се измъкнем от задната врата, преди да сме се задушили.

Лидия послушно я последва.

— Глен е наел този мъж, за да подпали батажа?

— Сега не е времето да говорим. Трябва да се измъкнем. След това ще обесим този Харауей на най-високото дърво в Ривъртън.

Уейд забеляза дима отдалеч и веднага разбра, че старият батаж се бе подпалил. Паркира камиона си пред сградата, скочи и се запъти към колата на Лидия. С крайчеца на окото си мерна някакъв мъж. Сиянието на залеза се отразяваше в някакъв метален предмет, който непознатият държеше в ръка.

Какво, по дяволите, правеше той? Защо колата на Лидия бе тук и къде бе самата тя? Действайки инстинктивно, Уейд изтича обратно до камиона и измъкна пушката, която криеше под една от седалките. Обърна се към мъжа. Без да продума насочи оръжието си и стреля. Куршумът се заби пред краката на злосторника. Той застина и погледна Уейд.

— Къде са майка ми и жена ми?

— Не знам за какво говорите!

— Няма да питам втори път! — Уейд отново вдигна пушката и стреля.

— Мили боже! Човече, не исках да го правя, повярвай ми! А те разбраха, че аз съм подпалил постройката. Възрастната жена дори знаеше кой ме е наел.

Уейд отново вдигна оръжието.

— Затворих ги вътре.

Уейд затича натам, хванал пушката с лявата си ръка. С дясната, свита в юмрук, удари мъжа в лицето. Той се олюля и падна. С треперещи ръце отвори вратата и се втурна вътре. Димът го задуши.

— Лидия! Мамо!

— Това е Уейд! — извика Рути.

— Къде сте? Отворих вратата. Можете ли да дойдете дотук? — Гъстият пушек обвиваше всичко и му пречеше да вижда.

След миг забеляза майка си и Лидия да вървят към него. Хвърли се към тях и вдигна Лидия на ръце.

— Изведи я оттук! Този дим няма да се хареса на внука ми.

Тичешком Уейд се отправи навън, остави Лидия и се върна за майка си. Видя я да излиза и се усмихна радостно. Взе отново пушката и тръгна към техния нападател.

— Бързо заведи Лидия в болницата — нареди Рути. — И прати полицията за мен и за този негодник.

Лидия се вкопчи в ръката на Уейд, сякаш ако я пуснеше, щеше да умре.

— О, Уейд, така се уплаших. Ако… Ако нещо се случи с бебето, ще убия Глен.

— Не е нужно, скъпа. Аз ще се погрижа за това! — Уейд погали лицето й. Струваше му се неземно красива. — О, боже! Ами ако ти бе станало нещо?!

— Нищо ми няма. Ти ни спаси. — Тя протегна ръка и усети, че бузите му са мокри от сълзи. — Уейд?

— Обичам те, Лидия! Обичам те! — целуна я нежно той.

— Брит ще дойде да ме заведе с Моли у дома — каза Рути и помаха за сбогом от коридора пред болничната стая.

— Брит, работата във фермата не бива да прекъсва. Едно семейство сме и трябва да си помагаме. — Уейд седеше на леглото до жена си, прегърнал я през раменете с една ръка.

— Обичам те, Лидия! — Моли изтича към нея и я целуна.

— И аз те обичам, скъпа.

— Хайде да си вървим и да ги оставим насаме. — Рути подкани сина си и внучката си.

— Благодаря на бога, че ти и детето сте добре — каза Уейд.

— Не разбирам защо трябва да пренощувам тук и…

— Лекарят каза, че трябва да те наблюдават през нощта, за всеки случай, така че ще останем да спим тук.

— Няма да ти е много удобно да спиш на пода.

— Луда си, ако мислиш, че ще те изпусна и за миг от ръцете си. — Уейд се наведе и я целуна.

Целувката бе дълга и опияняваща.

— Обичам те, Лидия, вярвам ти. Искам да прекарам остатъка от живота си с теб и да те направя най-щастливата жена на света.

— Съжалявам — въздъхна тя. — Нямах представа какъв човек е Глен. Бедната Елоиз!

— Не ми се искаше да говорим за Харауей. Полицията го е задържала. Вие с мама няма от какво да се притеснявате, че трябва да свидетелствате срещу него в съда. Ландърс казал на брат ми, че Глен си признал всичко. Мислел, че ако изгори батажът, ще убеди мама да продаде земята. — Уейд притисна Лидия, сякаш искаше да я увери, че при него винаги ще бъде закриляна.

— Глен трябва да е амбициозен като Тайлър, за да рискува всичко в името на кариерата си.

— Изглежда, че той не за пръв път използва други хора, за да постигне целите си. Нашият подпалвач признал, че Харауей му платил за телефонните разговори, с които заплашвал една жена.

— Никога не съм подозирала Глен! — Лидия с мъка подтисна вика на изненада и прехапа устни в опита си да спре напиращите в очите й сълзи.

— Никога не си го познавала.

— Така е. Трябва да призная, че по едно време подозирах Брит. Винаги се държи така, сякаш ме мрази.

— Той не те мрази. Дори те обича, но сърцето му е изпълнено с болка и гняв. Сега, след като Таня си отиде, положението се влоши още повече.

— Е, не можем да отречем, че отново сме на дневен ред. Отново сме в центъра на вниманието на целия град. Ти. Аз. Пожарът. Брит, Таня и пасторът. О, Уейд, ще заживеем ли някога нормално? Искам да се приберем във фермата, да бъда твоя съпруга и майка на Моли.

— Не знаете колко силно ви желая, госпожо Камерън! — Уейд галеше гърба й и се усмихваше. — Двете нощи без теб бяха същински ад.

Лидия плъзна ръка към ципа на панталоните му и бавно го свали.

— Любил ли си се някога в болнично легло?

— Ако ни пипнат, аз ще поема отговорността и така ще осигуря тема за разговор на клюкарите. — Уейд се смееше високо.

— Струва си. — Лидия го погали и го целуна предизвикателно. — Освен това, вече привикнах да бъда в центъра на вниманието и да се носи мълва около мен.

Епилог

Десетгодишната Моли Камерън, облечена в синьо-бяло моряшко костюмче, помагаше на Рути да сервира пунша и подаваше на гостите малки чаши от китайски порцелан. Уейд, облечен в сив елегантен костюм, грабна тригодишния Хойт Лий Камерън точно в мига, когато се канеше да дръпне покривката на една ниска масичка, разположена пред канапе в стил Чипъндейл.

Лидия, седнала в кабинета си, наблюдаваше сцената. Кърмеше шестседмичната Рут Ан.

Току-що бе открито официално студиото на Лидия за вътрешна архитектура, разположено в Търговския център на Ривъртън — Котън Роу. Лидия не можа да повярва на очите си колко умело архитектите и строителите бяха съчетали стила от миналото столетие с модерните линии на съвременната архитектура. Някои от старинните сгради на Котън Роу бяха възстановени, а други — разрушени и на тяхно място се издигаха нови.

След като Глен бе признат за виновен и осъден да излежи дълга присъда, членовете на градския съвет убедиха Рути да продаде земята, като й представиха новите проекти за центъра. Тя вложи парите, получени от продажбата, в бизнеса на семейството.

— Не искам да стоя тук — хленчеше малкият Хойт Лий.

— Дръж се като мъж — посъветва го Уейд, загледан в най-малкото си дете, което сучеше. — Красива е почти колкото майка си — усмихна се той.

— Не се тревожи за Лий — усмихна му се Лидия. — Той се държи по-добре, когато ти не се въртиш около него. Момчетата обичат да се докарват пред бащите си.

— Мамо, има ли още лимонада в килера? Тази я изпихме — попита Моли.

— Моли ще се връща у дома направо от училище и ще бави бебето, докато съм на работа — каза Лидия на Уейд и извика на Моли: — Отзад има цяла каса.

— Хей, страхотно е! Показах на бъдещите ти клиенти рисунки и скици на нашата къща. Бяха шашнати. Превърна къщата ни в изложбена зала! — Уейд целуна жена си.

— Това е добра реклама. — Лидия се загледа в дъщеря им, която бе заспала, отворила малката си уста. Подаде детето на Уейд и закопча блузата на жълтия си копринен костюм.

Уейд сложи Рут Ан в кошчето и нежно я зави с одеялото.

— Вие ме направихте щастлив. Обичам ви, госпожо Камерън — обърна се той към Лидия, прегърна я през кръста и я притисна до себе си.

— И аз те обичам. Довечера ще ти покажа колко много те обичам! — Тя страстно го целуна.

— Няма ли да престанете вие двамата — подразни ги Моли. — Какво ще си кажат хората? Ако продължавате да се държите така, скоро ще бъдете в центъра на вниманието на всички.

Уейд и Лидия се засмяха и се спогледаха. Сякаш си казваха: „Животът ни е прекрасен, нали? Кой се интересува какво ще си кажат хората?“.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.